33. Afvigende Standpladser i Skovene 



613 



har Betydning, er Lysets Styrke og Bundens Vandholdighed, men, 

 som tidligere fremhævet, Standpladsernes Forskelligheder er ogsaa i 

 kemisk og fysisk Henseende et meget stort og vigtigt Omraade for 

 Forskningen. 



Lyset. Paa mange Maader faar Lyset større Adgang til Skovens 

 Indre end Skoven normalt vil tillade, f. Ex. derved, at der fældes 

 Træer og anlægges Veje eller aabne Pladser med andre Formaal. 

 Paa saadanne lysaabne Steder opstaar der Kamp mellem Skovbundens 

 naturlige Flora og det aabne Lands Arter, der indvandrer i større 

 eller mindre Tal. Disse sidste hører til flere Kategorier; nogle kom- 

 mer ved Menneskets Færdsel, andre ved Fugle og andre Dyr, andre 

 ved Vinden. Langs Kanterne og paa selve Vejene indfinder sig 

 Ugræs- og Agerplanter, som Menneskets Færdsel fører ind i Skoven 

 (Arter af Vejbred, Pilurt, Kløver, Kællingtand, Følfod, Røllike, Tusind- 

 fryd, Gulerod, Arter af Snerre og Perikum, Potentiller, Borst, Konge- 

 pen, Rundbælg, Krageklo, Rundbladet Klokke og mange andre. (Af 

 Pladshensyn udelader jeg min Flora), Paa fugtige Skovstier kan man 

 træffe f. Ex. Callitriche verna, Montia, Stellaria media, Poa annua. 

 (Nærmere S. 315). I Grøfterne langs Vejene, hvor Fugtigheden er 

 større, kommer en Del Skovplanter og Randskovplanter til rigere 

 Udvikling (Nælder, Skovkørvel, Merian o. s. v.), og egentlige Fugtig- 

 hedsplanter indvandrer i forskelligt Tal efter Fugtighedens Størrelse. 



Mest indgribende er Forandringerne paa Ryddepladserne. Idet 

 de ægte Skovbundsplanter udsættes for det fulde Dagslys, sygner flere 

 af dem hen. Plantevæksten bliver snart meget uensartet. Foruden 

 de nævnte to Kategorier, de urteagtige Arter, der dannede den tid- 

 lige Skovbund, og Indvandrerne, vælder det ofte frem med Rodskud 

 og Stubskud fra de fældede Vedplanter, og muligvis spirer nu Frø, 

 som i Aartier har ligget i Skovjorden. De fleraarige Skovurter, der 

 har underjordiske Vandreskud eller Ammeorganer, er vel dem, der 

 holder længst ud. Men ogsaa mellem dem er der stor Forskel ; Hvid- 

 simmer kan taale stærkt Lys og giver ikke hurtig tabt, den kan jo 

 endog findes i Lyngheder rimeligvis som Relikt fra den Tid, da der 

 stod Skov dér, hvor nu Lyngen har bredt sig; men Skovsyren er 

 mere ømtaalig; den formaar vel at slaa sine Smaablade tilbage, saa 

 at Sollyset træffer dem under spidse Vinkler og saaledes faar mindre 

 Kraft, men den ser snart gullig og lidende ud. Nogle Bregner holder 

 længe ud, f. Ex. Ørnebregnen, hvis Jordstængler ligger saa dybt i 

 Bunden ; selv Hedebrande kan den overleve og skyde næste Aar paa 

 ny. Men f. Ex. for Egebregnen (Dryopteris pulchella) er det værre; 

 inde i Skoven ser den saa frisk grøn og sart ud, at man paa For- 

 haand maa antage, at den i fuldt Lys vil gaa til Grunde. Dette sker 



