- 26 -, 



Forud for Foredraget fremviste Dr. C. H. Ostenfeld et Udsnit med 

 meget tyk Bark af en Stamme af Sequoia gigantea, skænket til Botan. 

 Museum af Lærer Nissen, København. 



Mødet d. 21. April 1917. 



Docent, Mag. sc. R. H. Stamm viste en Eække Lysbilleder fra en 

 Rejse til det nordligste Norge i Sommeren 1916. 



Mødet d. 28. April 1917. 



Professor, Dr. E. Warming talte om Økologiens Grundenheder. 



Taleren henviste først til, at allerede 1806 havde Humboldt peget 

 paa de fysiognomiske Planteformers LTafhængighed af systematisk Slægt- 

 skab; samme Fysiognomi kan findes inden for vidt forskellige Familier. 

 Idet han holdt sig kun til Hovedtrækkene i Udviklingen, fremhævede han 

 Grisebach som den, der (1838) havde opstillet Begrebet »Planteforma- 

 tion«, idet han (Gr.) udtalte: en Gruppe Planter, som har en i sig afsluttet 

 fysiognomisk Karakter, som f. Ex. en Eng, en Skov osv. vilde han kalde 

 en »plantegeografisk Formation«; denne karakteriseres snart ved en eneste 

 selskabelig Art, snart ved et Komplex af fremherskende Arter af den 

 samme Fanilie, snart ved et Aggregat af Arter, som med mangfoldig 

 Organisation dog har en fælles Ejendommelighed, som f. Ex. Alpelierne 

 (»die Alpentriften«), der næsten kun bestaar af fleraarige Arter. Ved en 

 Oversigt over Formationerne i en Flora vil det komme an paa at paavise 

 Karakterplanterne i samme, bestemme de Arter, som de skylder deres 

 fysiognomiske Ejendommeligheder . . . Disse Formationer gentager sig 

 overalt efter lokale Indflydelser, men de finder deres absolute, deres kli- 

 matiske Grænser med den naturlige Flora, som de konstituerer. Saa langt 

 som Skove af Skovfyr eller Sletter dækkede af Hedelyng naaer, befinder 

 man sig i den mellemeuropæiske Floras Omraade. — I sin »Vegetation der 

 Erde« føjer han hertil et fysiognomisk System, en Oversigt over de 54 

 (senere 60) »Vegetationsformer«, som han adskiller, fordelte i 7 Grupper: 

 Vedplanter, Saftplanter, Slyngplanter, Epifyter, Urter, Græsser og Celle- 

 planter; disse bestemmer ved deres Masse og Anordning Landskabernes 

 Karakter og er ogsaa knyttede til særlige klimatiske Betingelser. — Saa 

 vidt Grisebach. 



Den vigtigste af de nærmest følgende Forfattere, der benytter Navnet 

 »Planteformation«, er vel Kerner. I sin fortrinlige Bog »Das Pflanzen- 

 leben der Donauländer« (1863) giver han først nogle »Grundzüge der Pflan- 

 zenphysiognomik«. Han opfatter Planteverdenen som et Udtryk for de 

 lokale Kaar, særlig Klimaet. Men af de mange Tusinde Planter, der sam- 

 mensætter et Landskabs Flora, er det kun en ringe Del, der bidrager til 

 at forme det landskabelige Billede, som opruller sig for os, nemlig dem 

 der ved deres Masse angiver Tonen. I alle Zoner er Planterne forenede 

 i bestemte Grupper, som Videnskaben har givet Navn af »Planteforma- 

 tioner«. Vil vi skildre og benævne en Planteformation, maa vi gaa ud fra 

 visse »Grundformer«, der straks ved første Øjekast springer i Øjnene og 

 overføre deres Ejendommeligheder paa den hele Planteformation. Han 

 adskiller 12 saadanne: Træet, Busken, Stauderne, »Filzpflanzen« (f. Ex. 

 Mosser), Urter, »Blattpflanzen« (særlig storbladede Planter med lav Stæn- 



