— 26 — 



gel), Slyngplanter, »Fadenpflanzen« (en Del Snyltere), Rør, Halmplanter, 

 Svampe, Skorpeplanter. Disse, mener han, vil være tilstrækkelige til at 

 skildre et hjemligt Landskab. 



Gaar Kerner derefter over til at skildre Donaulandenes Formationer, 

 ser man, hvorledes han straks snubler over Mangfoldigheden af fysiogno- 

 miske Former, naar man ikke gør sig det klart, hvilken Betydning det 

 biologiske har for Fysiognomiet, og at Grundformerne maa bygges paa, 

 at de er Udtryk for de lokale, særlig klimatiske Kaar, som han selv har 

 fremhævet; han kan ikke frigøre sig for det systematiske, og har f. Ex. 

 under »Enge« ni (9) forskellige Formationer af Stargræs og egentlige Græs- 

 arter, f. Ex. en Formation af Carex humilis, af C. montana, af C. ferru- 

 ginea, G. firma, Sesleria coerulea, Aira cæspitosa, Agrostis stolonifera, Nardus 

 stricta, Agrostis alfina. Der er naturligvis fysiognomiske Forskelligheder 

 mellem alle disse Arter, men om eller hvorledes Kaarene giver sig Udtryk 

 i dem, viser han ikke. Han har i Virkeligheden derfor ogsaa en overor- 

 dentlig Mængde »Formationer«. Nogle Aar senere (1869) fremhæver han 

 iøvrigt langt stærkere, at Planternes Fysiognomi staar i lovmæssig Harmoni ^ 

 med Kaarene. 



Paa et lignede Standpunkt staar Finnen Hult. I sin analytiske Be- 

 handling af Planteformationerne i en Del af det nordlige Finland (1881) 

 og i senere Arbejder (1887) har han samlet et overmaade værdifuldt Materiale 

 til Kundskab om Finlands Plantevækst. Ligesom Grisebach og Kerner 

 opstiller han en Bække »Grundformer« (10), nemlig Naaletræer, Løvtræer, 

 Buske, Ris, Græs, Urter, Slyngplanter, Sphagna, Bladmosser, Laver. Han 

 angiver for hver af sine »Formationer« for det første Hyppigheden af de fysi- 

 ognomisk bestemmende Arter efter en 5-gradet Skala, som har fundet megen 

 Anerkendelse hos svenske Botanikere (den er ikke saa videnskabelig nøj- 

 agtig som Raunkiærs Valensmetode, fordi den er grundet paa et Skøn, 

 men den er langt mindre tidsrøvende end denne og vil i alle Fald give 

 en god Forestilling om Arternes Hyppighed; Ostenfeld benytter oven i 

 Købet endog kun 3 Betegnelser). Dernæst har han, ligesom forøvrigt Ker- 

 ner, Øjet aabent for Lagdelingen i Formationerne, og han forener grafisk 

 paa en meget praktisk Maade Fremstillingen af de syv Lag af Grundformer 

 med Hyppigheden af Arterne. (Mindre end 7 Lag maa være nok) 1 ). Det 

 mest bestemmende for en Formations Fysiognomi er det øverste Lag. 

 Paa en Tavle har han saadanne grafiske Fremstillinger af ikke mindre 

 end 67 »Formationer«. Ogsaa for ham glipper det med en biologisk Karak- 

 teristik af Livsformerne og de af dem dannede Formationer; han taber 

 sig i Smaaligheder ; der mangler en overskuelig Gruppering og økologisk 

 eller biologisk Karakteristik af Formationerne, og med Rette skrev Astrid 

 Cleve (1901), at hans Formationer er adskilte ved systematisk, ikke ved 

 biologisk forskellige Arter. Der er ingen økologiske Enheder. Ogsaa om 

 Standpladsernes Natur gives der ufuldstændige og utilstrækkelige Oplys- 

 ninger. 



Idet Foredragsholderen forbigik en Række andre Plantegeografer, 

 bl. a. Drude og Reiter, gik han over til sin 1895 udgivne lille Bog »Plante- 



M Se min Lehrbuch d. ökologischen Pflanzengeographie, 3. Udg. Berlin 

 1914—1917. 



