Fra det brændte Himmelbjerg. 



Af 



Eug. Warming. 



Pinsedag 1911 (4. Juni) opstod der om Formiddagen ved 

 li-Tiden Ild i Heden paa den vestlige Del af Himmelbjerget nord 

 for Vejen til Svejbæk (Fig. 1). Hvorledes Ilden er opstaaet, ved man 

 ikke, maaske ved en uforsigtigt af en af de mange Pinsegæster hen- 

 kastet brændende Tændstik, som har antændt den ved lang Tørke ud- 

 tørrede Hede. Det var i en Lyngmark med spredte Birke og Graner, at 

 Branden opstod. I en Korrespondance fra Silkeborg til „Berlingske 

 Tidende" skrives, at Ilden bredte sig med rivende Hast, fordi alt 

 var saa tørt, og der intet var, med hvilket man kunde slukke den. 

 En Gruppe store Graner gik med i Løbet. Ilden sneg sig gennem 

 Lyngen hen til deres Fod; de affaldne tørre Naale blussede op, og 

 et Øjeblik efter slog Flammerne knitrende op om de slanke, 30 — 40 

 Alen høje Stammer; Granerne brændte som Fakler og udsendte 

 tunge, graahvide Røgskyer, der duftede af Harpiks. Nogle Øjeblikke 

 senere var Grenene brændt bort, og Stammerne stod nøgne og 

 forkullede, hist og her endnu halvt glødende, og med Harpiksosen 

 hvæsende frem, hvor Grenene havde siddet. 



Ved Tretiden var Ilden begrænset, og der var da brændt ca. 

 20 Tdr. Land. Der blev holdt Vagt paa Brandstedet, men i den 

 stærke vestlige Blæst om Tirsdagen efter Pinse brød Ilden frem 

 igen, og nu førtes den lige hen til selve Toppen af Himmelbjerget. 

 Kl. 3 begyndte Ilden at angribe dettes Lyngdække, og kort derefter 

 slikkede Flammerne op om dets Sider. Kl. 3 1 /a var hele Bjerget en bræn- 

 dende Kuppel, fra hvilken umaadelige Røgmasser væltede ud over de 

 østlige Skove og Søerne, og milevidt laa Landskabet hyllet i graasort 

 Taage. Kl. 6 var Branden i det væsentlige slukket, idet der i Vind- 

 retningen omtrent ikke var mere, der kunde brænde. Men i Aftenens 

 Løb blussede Flammerne op paa ny, og først hen paa Natten lykkedes 



Botanisk Tidsskrift. 33. Bind. 8 



