— 152 — 



Man ser da ogsaa, at f. Eks. i Rubus-Slægten opgives Ævret, men der er 

 andre, som ganske sikkert kunde behandles paa samme Maade. Vi be- 

 høver f. Eks. i Kvik-Slægten næppe Artsnavne for mere end tre Arter, 

 nemlig Strand-Kvik (T. junce.um), Senegræs (T. repens) og Hunde-Kvik 

 (T. caninum), medens Navnene „ butklappet ", „slapbladet u og „stikkende" 

 vist uden Skade kunde udelades. 



Bestræbelserne for at faa danske Navne har ganske naturligt ført 

 til, at Botanikerne har dannet saadanne, som i det nævnte Eksempel. 

 Hermed har de næppe altid været konsekvente. Oftest oversatte de det 

 latinske Artsnavn, selv om de derved dannede et langt og slæbende Navn, 

 saasom „Hampeagtig Hjortetrøst" (hvor Artsnavnet oven i Købet er over- 

 flødigt, da vi kun har denne ene Art, der da simpelthen kan kaldes „Hjorte- 

 trøst"). Undertiden oversatte de ikke, men dannede andre Artsnavne, vel 

 sagtens fordi de fandt dem mere betegnende. Undertiden existerer der 

 danske Navne i Almuens Sprog, som kunde og burde have været optagne, 

 men ikke blev det. Det er maaske ikke overflødigt at henlede Opmærk- 

 somheden paa, at vi i vor Litteratur har et Værk som Jenssen -Tuschs 

 „Nordiske Plantenavne", udgivet med Understøttelse af Videnskabernes 

 Selskab 1867. 



Heller ikke bruger Forfatterne alle Vegne samme Navn. Det har dog 

 sin store praktiske Betydning, blandt andet for Landmændene, at vi har ens- 

 artede faste Navne. I Sverrig har „Kungl. Lantbruksstyrelsen" fast- 

 sat en „Normalfortegnelse" over svenske Plantenavne, at anvende ved 

 Undervisningen ved de med Statsmidler understøttede Landbrugsskoler og 

 Frøkontrolanstalter. Et Uddrag publicerede A. Lyttkens 1907 („Namn- 

 lista öfver svenska växtnamn", 1 Kr.). (De svenske Plantenavne er i de 

 senere Aar blevet behandlede ikke blot af Lyttkens, men ogsaa af A. G. 

 Nathorst, der har udført „ett mödosamt och tidsödande" Arbejde ved 

 at gennemgaa svensk Literatur og sammenstille en Liste over alle de 

 svenske Karplanters Navne). 



Den Grundregel, som „Kungl. Lantbruksstyrelsen" har fastslaaet, og 

 som i det hele synes værd at optage, er, at hver Slægt har sit særegne 

 Navn, og hver Art ligeledes, og at dette sidste Navn dannes saaledes, at det 

 Ord, der betegner Arten, sættes foran og forenes med Slægtsnavnet. Her- 

 fra synes der mig dog at kunne gøres en Undtagelse, foruden den allerede 

 nævnte angaaende de vanskelige eller kritiske Arter, nemlig den, at Slægter, 

 af hvilke vi kun har een Art, kun forsynes med et Navn. Det er f. Eks. 

 ganske overflødigt at skrive ^Almindelig* til Tax, Ene, Lærk, Hassel, Avn, 

 Bøg, Firblad osv. („Almindelig Fyr" kalder alle Forstmænd „Skovfyr"). 

 „Stiv" behøves ikke tilføjet til „Katteskæg". („Almindelig Røn" kunde vist 

 godt nøjes med at hedde „Røn", da de andre faar hver sit Artsnavn: 

 Aksel-Røn (ikke Akselbær-Røn), Selje-Røn osv. Hvad skal vi dog kalde 

 „Tarmvrid-Røn" ? Selv om „torminalis" er rigtigt oversat, vrider man sig 

 dog uvilkaarligt ved dette Artsnavn). For mange andre Arter, hvor Navnet 

 „almindelig" ses anvendt, kunde vist bedre Navne findes; f. Eks. „Al- 

 mindelig Gedeblad" kunde vist kaldes Skovslynger, eller maaske Skov- 

 Kaprifolie. (For „Dunet Gedeblad" vilde det være rart, om man kunde 

 bruge „Hønsebær" ; se forøvrigt Jenssen-Tusch). „Almindelig Lind" kunde 

 kaldes „Have-L." eller „Park-L.",og „Smaabladet Lind" bedre „Skovlind". 



Jeg vil endvidere opstille følgende Idealer. 



Hvor Plantenavne eksisterer i Menigmands Mund, selv om det 



