— 198 — 



havde været af en saadan Beskaffenhed, at man kunde se, at 

 hverken deres Opdyrkning eller Beplantning kunde betale sig, saa 

 vilde dog mangen vestjydsk Bonde have kunnet vindes for idet- 

 mindste en delvis Beplantning af disse Heder; thi det man ikke 

 har, Skoven, længes man efter, og man vil nok ofre noget for at 

 faa det; af Hede havde man paa den anden Side saa stor Over- 

 flod, at man, idetmindste i et Øjebliks Tankeløshed, kunde bringes 

 til at arbejde paa at udrydde den helt. Men Forholdet er nu et 

 andet. Nu findes der spredt over hele Vestjylland talrige Plan- 

 tager, som betaler sig, og desuden gives der store Hedearealer, 

 som ikke egner sig til Opdyrkning, men som dog er af en saadan 

 Beskaffenhed, at deres Beplantning siges sikkert at ville kunne be- 

 tale sig. Naar alle disse Arealer engang bærer en Vegetation af 

 Trær, formoder jeg, at de fleste Vestjyders, ogsaa af mig følte 

 Længsel efter Skov vil være tilfredsstillet. Men naar den vestjydske 

 Bonde ogsaa nu, efter at Plantager findes spredte over hele Vest- 

 jylland, gaar med til at beplante ogsaa saadanne Arealer, hvis 

 Tilplantning ikke kan betale sig, har jeg Grund til at tro, at dette 

 i Regelen kun sker, fordi han ikke er vidende om det virkelige For- 

 hold, men tror, at ogsaa disse Arealers Tilplantning kan betale sig. 



Ved Samtale med Landmænd, som jeg har truffet paa mine 

 Rejser i Jyllands Hedeegne, er jeg bleven bestyrket i denne Op- 

 fattelse. Naar jeg i Samtalens Løb har søgt at lægge et godt Ord 

 ind for Bevarelsen af idetmindste en Del af Heden, har det jo 

 været let at imødegaa mig med, at man ikke har Raad til at lade 

 Heden ligge hen til saa godt som ingen Nytte, naar den kan for- 

 vandles til meget nyttige Plantager samtidig med at Landet faar 

 „smukke" Skove i Stedet for „øde" Heder. Men naar jeg saa har 

 sagt, at mange af Plantagerne paa de daarlige Heder slet ikke kan 

 betale sig, har man ikke villet tro mig. Naar jeg saa har søgt at 

 tale til Bondens Følelser og æstetiske Sans ved at spørge, om han 

 slet ikke kan se noget skønt ved den „øde" Hede, om han ikke 

 har kære Minder knyttede netop til denne øde Hede, og om 

 han virkelig kunde ønske, at Heden ganske forsvandt, da har jeg 

 som oftest mærket, at Vestjyden alligevel ikke saa gerne vil helt 

 af med Heden, men trøster sig med, at Hedens Forsvinden for det 

 første ligger langt ude i Fremtiden og at der desuden ingen Fare 

 er for, at Heden helt vil forsvinde, da der altid vil blive nogle 

 Smaapletter tilbage, som man af en eller anden Grund ikke bryder 

 sig om at opdyrke eller beplante. Denne sidste Betragtning er 



