— 270 — 



har de amerikanske Fiskeriundersøgelser lovet at skaffe Materiale fra Ha- 

 vet mellem Bermuda og U. S. A. 



Taleren kunde derfor kun meddele nogle foreløbige Resultater. 



Efter en kronologisk Gennemgang af Kendskabet til Sargassohavet, 

 der daterer sig fra Columbus' Opdagelse af Amerika og senere fra Alex. 

 Humboldts, Kuntzes, Krümmels og andres Beskrivelser, omtaltes, 

 at de i Sargassohavet drivende Alger væsentlig er to, nemlig S. bacciferum 

 og S. vulgare. Førstnævnte er hyppigst; en særlig Form af denne mang- 

 ler Blærespidser og maa muligvis (efter Prof. Y en do) antages at være 

 en selvstændig Art, nemlig S. Chamissonis. Sjældent forekommer to 

 andre Sargassum- Arter, som Professor Yen do har bestemt til S. Lieb- 

 manni og S. myriocystis, samt endelig af andre større Alger Ascophyllum 

 nodosum. — Mod den Paastand, der har været fremsat, at Sargassohavet 

 væsentlig kun skulde rumme een typisk S. -Art, hævdede Taleren sin for- 

 anstaaende Opfattelse og fremkom med den Udtalelse, at man let kunde 

 skelne mellem de to førstnævnte, almindelige Arter, S. bacciferum og S. 

 vulgare, idet sidstnævnte stedse i sig forener følgende Karakteristika: 

 1) Kortstilkede Svømmeblærer uden acuminate Forlængelser: 2) brede, 

 mere robuste Blade, der ofte er forsynede med Gryptostomer ; 3) næsten 

 konstant Tilstedeværelse af den epifytisk voksende, letkendelige Hydroid, 

 Aglaophenia late-carinata. S. bacciferum derimod har 1) mere langstil- 

 kede Blærer, der er forsynede med Spidser; 2) smallere Blade, der stedse 

 er uden Gryptostomer, og 3) Aglaophenia vokser aldrig paa denne Art. 

 — Som bekendt fruktificerer den drivende Sargassum aldrig, hvorfor Re- 

 ceptaklernes Arts-Ejendommeligheder ikke kan komme til Nytte ved Be- 

 stemmelsen. 



Med Hensyn til Udbredelsen maatte det siges, at de forskellige Sar- 

 gassum-Arter ikke fortrinsvis findes i bestemte Dele af Sasgassohavet, 

 men tværtimod er jævnt blandede mellem hverandre. Ved at gennemgaa 

 den ca. 500 Prøver store Samling var Taleren kommen til et Resultat 

 angaaende Sasgassohavets Beliggenhed, som ikke stemmede ganske overens 

 med Krümmels Kort. Dette angiver den største Mængde af Sargassum 

 for østligt. Maksimum af Forekomst former sig efter Talerens Mening 

 som et aflangt Omraade, c. 600 Sømil bredt, hvis Længdeakse er belig- 

 gende omtrent fra 37° N, 35° W til 23° N, 60° W, — og denne Angivelse 

 stemmer ogsaa bedre med Krümmels og Antzes statistiske Under- 

 søgelser over „Sargassum-Frekvenser", end Krümmels egne Kort over 

 Sargassum gør. Sargassums Forekomst er sjældnere udenfor dette Areal, 

 og de yderste Grænser for denne forløber mod Syd omtrent fra 38° N, 

 22° W i Retning mod 19° N, 52° W. I den nordlige Begrænsning synes 

 der at være en Ejendommelighed, idet der Syd for New-Foundlandsbanken 

 er en sydøstgaaende Indkrængning i Grænsekurven, i hvilken „Bugt" Sar- 

 gassum ikke forekommer. Bugtens Gentrum er omtrent beliggende ved 

 39° N, 52° W. Vandets Overflade-Iso thermer har netop paa samme Sted 

 en tydelig om end meget svag Indbugtning. Det skal ikke kunne siges, 

 hvorvidt det er Labradorstrømmen, der kan have nogen Del i dette 

 Forhold. 



Hvad angaar Oprindelsen af den drivende Sargassum, har stedse to 

 Teorier været herskende. En Del Forskere og Sømænd har ment, at 

 Sargassum-Planterne i Eftersommeren løsrives fra Bahama-Øernes Kyster 



