— 261 — 



fodral (som jag tankt mig, ett skydd mot den heta julisolen, så 

 att ej frukternas mognande för brådstortat påskyndas); stift för- 

 längda, fåtaliga, märkessamligen därför gies, ofta alldeles hårlos; 

 långskotten stärkt förlängda, ofta girlandformigt bredande sig 

 över andra buskar eller klättrande högt upp i trädkronorna (en 

 antydning till sådant visa ej så sällan även Afz. vir. och virf.)» 

 Längre åt norr äro de gröna, glatt- och blankbladiga caninæ 

 övervägande, längre åt söder bildas majoriteten av glaucescenta 

 glattbladiga (gi.) eller av hårbladiga (virf. synas overall t ymni- 

 gare än gl f.). De för alla è-grupperna m. el. m. karakteristiska 

 förlängda stiften ha säkerligen sin biologiska betydelse såsom 

 möjliggörande korspollination, under det a-gruppernas knappt 

 över nyponöppningen nående, täta och ulliga märkessamlingar 

 äro en anpassning för självpollinalion eller som hos Alchemillæ 

 parthenogenesis, vilken apogami-form här göres sannolik därav att 

 pollen är ganska dåligt hos som det vill synas småblommiga Rosæ 

 i allmänhet, och vars möjlighet också experimentelt blivit upp- 

 visad (jfr. vad som längre fram meddelas angående hybrider). 



Som av nu givna gruppöversikt framgår, är mellan huvud- 

 grupperna ingenstädes skarp gräns, t. o. m. mellan Homosepalæ 

 och Heterosepalæ äro Villosæ och andra overgångsbildningar. 

 Egendomligt nog torde däremot mellan a- och ô-grupperna gränsen 

 vara füllt skarp, fastän svårdragen. Gruppernas geografiska ut- 

 bredning är i huvudsak efter latitud: längst åt norr (liksom högst 

 på Alperna) gå Homosepalæ, nästan så långt som barrskogen, 

 närmast dem nå Afzelianæ, ungefär så långt som hasseln; lika 

 långt tyckas Villosæ nå, men trivas bäst i regnrika trakter (helst 

 på samma gång höglänta), varför de avgjort förhärska på Norges 

 västkust, men i det regnfattiga Sverige norr om Dalälven äro 

 sällsynta och ej nå så långt norr som Afzelianæ; till ekens om- 

 råde höra Tomentosæ och Caninæ, tili den i Sverige ganska skiida 

 sydligare ekfloran Rubiginosæ och Agrestes. Av Gallicæ når ingen 

 art Skandinavien. 



Gruppernas uppdelning i species, naturliga enheter sinsemellan 

 skarpt begränsade, har allt hittills varit rodologerna omöjlig. 

 Homosepalæ gjorde visserligen ej större svårigheter, redan Linné 

 utskilde bland dem ett ej obetydligt antal arter, under det han 

 för övrigt lät åtminstone grupper av mer enhetlig prägel stå var 

 som en art : R. gallica, villosa, canina (innefattande både Afzelianæ 



