— 263 — 



artsärskiljande. Forst på 1900-talet började svensken Matsson 

 på allvar anlita bladens form och sågning som särskiljande ka- 

 rakt ärer, och sedan har det visât sig möjligt att reda även de 

 trassligaste formkomplexer, som de förut rent omöjliga U R. glauca" 

 och "mollis", på vars fullständiga uppredande ingen vågat hoppas. 

 Var och en, som det minsta sysslat med växtbestämning, vet att 

 sådan i all huvudsak sker efter form- och färgintryck, allra mest 

 begränsningslinj ernes form — alldeles som vi igenkänna personer. 

 Så igenkänner ettvart botanistöga vid första ögonkastet t. ex. 

 Veronica chamædrys från officinalis eller beccabunga. Att i termer 

 uttrycka det karakteristiska för dessa linjer, som floristiken satt 

 sig till mål, kan aldrig lyckas annat än ofullkomligt, trots den 

 man kunde säga konstnärliga genialitet, som darpå nedlagts t. ex. 

 av svensken Wahlenberg eller det franska floristparet Grenier & 

 Godron. I ytterlig grad framträder denna floristikens allmänna 

 svårighet just hos Rosæ, därför att av det betydliga antalet 

 småblad på ett blomskott intet end a füllt stämmer med något 

 annat; från nedersta parbladet till uddbladet visar sig på varje 

 blad en kontinuerlig overgång i form, och på samma sätt är från 

 skottets avtrubbade nederblad tili de långspetsade närmast blom- 

 morna en kontinuerlig overgångsserie. T. o. m. för ett vid rosa- 

 former vant öga är det svårt att få en totalbild av det hela, ett 

 ovant förvillas alldeles av den ytterliga mångfalden; jag har vis- 

 serligen sett den norska rosaveteranen Traaen med genom 40- 

 årigt rosastudium vunnen säkerhet nästan ögonblickligt avgöra 

 sig för en bestämning, men mitt eget 15-åriga räcker ej för ett 

 sådant kraftprov, jag måste ägna skottet en jämförelsevis lång- 

 varig och rätt intensiv granskning, innan formintrycket blir stärkt 

 nog, för att jag skall kunna våga en bestämning. Hur konstant 

 emellertid denna formovergångsserie är för varje rosa-art, erfar 

 man med verklig forvåning, när man jämför ett småblad vilket 

 som helst med precis motsvarande på ett skott från en annan 

 buske och lokal ; formidentiteten är fullständig, under det att om 

 busken tillhör annan art, även en mycket nårstående, bladkantens 

 och tändernas konturlinjer aldrig vill riktigt stämma. Det är så- 

 ledes denna bladformserie, som är det for arten karakteristiska 

 och för riktig bestämning skarpt måste uppfattas; naturligtvis 

 äro seriens begynnelse- och slutled, skottets nedersta och overstå 

 blad, sårskilt viktiga observationsobjekt. Men att i fixa termer 

 uttrycka dessa små skillnader blir naturligtvis ytterst vanskligt, 

 i själva verket endast approximativt möjligt, även när skillnaden 

 för ögat är füllt tydlig; därför måste artbestämning av Rosæ ske 



