— 266 — 



som gl., gif., vir. och vir f. Det blir då en viktig principfråga 

 att avgöra: skall denna olikket betraktas som artskiljande, eller 

 skall specialtypen i var grupp anses bilda blott en art, med 4 t. 

 ex. underarter? Då melian glaucescenta och gröna former fak- 

 tiskt visat sig vara ständigt konstant åtskillnad, och då vidare 

 i Systematiken för närvarande tendensen är att överallt sänka 

 artbegreppet tili lägre enheter (varav en del praktiska fördelar 

 onekligen vinnas), synes allt skäl vara att betrakta denna skillnad 

 som artskiljande. Många äldre, ss. Ehrhart, Winch, Rau, Besser, 

 tyckas m. ell. m. genomgående skilt gröna och glaucescenta for- 

 mer som arter, inom gruppen Homosepalæ är detta särskiljande 

 av gammalt konsekvent genomfört. Att de yngre, t. o. m. Crépin, 

 genomgående négligera denna huvudkaraktär, måste bero på att 

 de studerade sitt material uteslutande i pressat tillstånd, då glau- 

 cescensen ofta endast vid mycket goda ljusforhållanden låter sig 

 med full säkerhet konstatera. — Mellan glatt- och hårbladiga 

 former är däremot på ingen enda punkt füllt konstant skillnad. 

 vartill kommer, att både habituellt och biologiskt svagt håriga 

 (t er si-)f ormer stå närmare till de glatta (ganska vanligt är finna 

 båda samlagda som en form) än till de tätare håriga (hirti-). Jag 

 har därför efter mycken tvekan bestämt mig för att frångå den 

 vanliga uppfattningen om hårbladighet som artskiljande inom 

 Caninæ och Afzelianæ. 



I mitt första artschema gjorde jag även artskillnad efter den 

 betydande modifikation av bladformen, som bred eller smal blad- 

 bas medför. Hos en mängd Afz. gl. befanns den nämligen göra 

 füllt konstant åtskillnad genom hela typens formområde. Men 

 den har befunnitø lika konstant klyva även obetydliga lokal- 

 rasers formområden, t. o. m. skilja från varandra bredvid var- 

 andra stående, uppenbart syskonbuskar, ger således endast rent 

 artificiella arter. Dessutom visar sig skillnaden mellan bredbas - 

 och smalbas-former i övriga grupper ej alls så utpräglad. Jag 

 anser på dessa grunder denna formskillnad endast användbar 

 som utgångspunkt för upp-schematiserande av de särskilda arter- 

 nas underordnade former, vartill den synes förträffligt ägna sig. 



Det är många andra variationer av bladform och annat som 

 kan f resta till artskiljande. Så den inom alla specialtyper före- 

 kommande, ofta ganska betydliga variationen i bladens relativa 

 bredd (angusti-, lati- former). Ännu större habituell skillnad 

 gör variationen i tändernas relativa bredd, så att extrema bred- 

 tandformer (vanliga särskilt hos hirti-former) även av ett vant 

 öga ofta endast med största svårighet igenkännas som hörande 



