— 360 — 



Anlennaria dioeca og Cirsium lanceolatum. I Græsdækkets Bund har der 

 i ret stor Mængde indfundet sig Polytrichum piliferum og P. juniperium 

 samt Stereodon ericetorum. Af Likener saas kun Cornicularia aculeata. 

 Cladonia rangiferina og C. pyxidata. 



Hinsides Græsmarken begynder den bakkede Hede igen, og man 

 forvissede sig om, at der ogsaa dér træffes en Form af muldet Hede med 

 en begyndende Blysandsdannelse, men uden Spor af Al. Paa Heden 

 mellem Hald Skov og Findskov Krat har Meddeleren dog i 1893 fundet 

 normale Dannelser af Morlag (7 — 8 cm), Blvsand (10 cm) og Humusal 

 (7— 8 cm). 



Man gik tilbage til Skovgrænsen, fulgte denne i Nordvest og naaede 

 derefter til det nordvestlige Hjørne af den Del af Hald Egeskov, som 

 i Aaret 1914 blev købt af Staten, og fremtidig bevares som 

 »Naturmindesmærke«. Her gav Kammerherre P. E. Müller, der som 

 Medlem af »Udvalget for Naturfredning« har udført et meget stort Arbejde 

 for denne Sags Gennemførelse, en Meddelelse dels om selve Sagen, dels 

 om den fremtidige Behandling af Skovens forskellige Afdelinger, hvilken 

 er foreslaaet af Udvalgets Delegerede (P. E. Müller og A. Mentz) i Forening 

 med Statens Skovrider over Distriktet, E. H. Wöldike. Man gik derpaa 

 syd efter, ned gennem den større, nordlige Del af det fredede Areal (ca. 

 150 Td. Ld.) og modtog saaledes et Indtryk af de for den ejendommelige 

 og skønne Skov karakteristiske Træk. 



Hovedtræarten er utvivlsomt Quercus robur. Men rundt om i Skoven, 

 vistnok særlig langs Syd- og Østranden, forekommer dog ikke faa Indi- 

 vider, der kan betegnes som Quercus sessiliflora. Egens Udvikling er 

 meget forskellig, alt efter Højde- og Jordbundsforhold og formentlig ogsaa 

 efter den Behandling, Skoven i Tidens Lob er undergaaet. Forholdsvis 

 vel voksede finder man Egene i Afdelingerne, der ligger nærmest Syd fol- 

 den nu nedlagte Smedegaard. Det er vistnok langt fra, at Træerne her 

 naar den Vækst, der er den ideale for Brugsværdien. Stammerne er sjæl- 

 dent helt ranke og uden stor Højde. Væksthastigheden er vel ringe, altfor 

 ringe for de Fordringer, der stilles i det moderne Skovbrug.. Med den 

 Maalestok, Skovbrugeren nu til Dags anlægger, er der over hele Skoven 

 noget kummerligt og fattigt, der ganske afhænger af Jordbundens ringe 

 Ydeevne. Vi er i Midtjyllands magre Egne, hvor Valget af Træarten for 

 rentabelt Skovbrug ikke gaar i Retning af Egen. Saa meget des heldigere, 

 at det er lykkedes at frede denne sidste store Rest af Fortidens Skove af 

 tilsvarende Beskaffenhed I 1 ) 



Rundt om i Skoven træffer man spredte, ældre og yngre Individer 

 af Bøg (Fagus silvatica). De er alle indvandrede uden Menneskets Hjælp 

 (kun i en enkelt Afdeling i den nordligste Del af Skoven, hvilken ikke 

 er indlemmet i det fredede Areal, findes en ung Ind plantning), og Ind- 

 vandringen er formodentlig sket fra Sydøst eller maaske rettest fra Syd 

 (ikke, som Vaupell skriver, fra Vest og Sydvest). Adskillige af Træerne 

 er gamle og Modertræer for en livlig Opvækst af unge Bøge, saaledes i 

 Afd. 24, hvor Bøgen faar Lov at vokse uantastet videre; i alle andre Af- 



x ) løvrigt henvises til, hvad P. E. Müller har meddelt om Hald Ege- 

 skov i »Tidsskrift for Skovbrug« VII (1884), S. 6—17, hvor Vaupell's 

 og egne Iagttagelser er samlede, og hvor ogsaa afd. Skovrider A. 

 S te en' s Maalinger af Træernes Alder, Størrelse og Tilvækst anføres. 



