215 



holdte organiske Næring, og at de derved kunde optage en 

 saadan Mængde af de for begge Væsener tjenlige Stoffer, at 

 de vilde afse Noget af deres Overflod og saaledes lønne 

 Værten for godhedsfuldt tilstaaet Husly. 



Efter at den gamle Humustheori var bleven sat i Knæ 

 af Liebig, vovede i lang Tid Ingen at tale til Forsvar for 

 Humusstoffernes Anvendelighed som direkte Plantenæring, 

 uagtet hverken Liebig eller nogen senere Forsker har 

 leveret Skygge af Bevis for, at de klorofylholdige Planter 

 ikke tillige kunne benytte denne Næringskilde. 



Pfeffer traadte 97 1877 op med Indsigelser, og ham 

 skylde vi en Del af Æren for, at Sagen ikke rent er død 

 hen. Han fremhævede, at Rimelighedsgrunde tydede paa, 

 at mange Pyrolaceer, Aroideer y Bregner og Mosser, samt, 

 hvad Drude 's Forsøg med Neottia ligefrem godtgjorde,. 

 Orchideer normalt optoge organiske Stoffer af Jorden, medens 

 Beviserne derfor ene og alene kunde leveres gjennem ex- 

 perimental Forskning (1. c. S. 991). Ved Orchideerne kom 

 fremdeles i Betragtning, at Mycelierne fra de levende Geller 

 i Værtplanten sende Traade ud i Jorden, der ligesom Rod- 

 haar lægge sig op til organiske og uorganiske Jordbitter 

 og synes at voxe sammen med disse. Dette Forhold bragte 

 Pfeffer til at drage den Slutning, at der her foreligger en 

 Association (1. c. S. 997), hvori Svampen bringer sin Vært 

 Nytte ved at tilføre Næring. 



Mycelierne skulde da enten bøde paa Mangelen af Rod- 

 haar, eller, hvor saadanne fandtes, hjælpe dem med Nærings- 

 erhvervelsen , og Pfeffer slutter med at sige, at denne 

 Form for Gonvivium vel ikke er nødvendig, idet han føler 

 sig overtydet om, at Orchideerne ogsaa kunne bestaa uden 

 saadanne Svampe, men at dette ingenlunde udelukker Mulig- 

 heden af, at disse kunne bringe Nytte, hvor de findes*). 



Frank har 27 1887 sammenfattet en Række af de Mo- 

 menter, der tale for, at Svampen er uskadelig, og kunne tyde 

 paa, at den, som han vil hævde det, gjør Tjeneste ved 



*) Jfr. Pfeffer: Pflanzenphysiologie. Bd. 1. 1881. S. 232. 



