214 



Naar de 5 Gange af de 8, som Mortensen antager at have set Epi- 

 pogon paa Møen, føjes til denne Liste, viser det sig, at den i alt vides at 

 være iagttaget 25 Gange her i Landet siden Slutningen af forrige Aar- 

 hundrede. Listen stadfæster tillige Reichenbachs (fil.) Angivelse: at den 

 optræder enkeltvis og i smaa Selskaber, men derimod ikke, at den blomstrer 

 fra Begyndelsen til Midten af Sommeren. Forholdet hos os er aabentbart 

 fra Midten til Slutningen af Sommeren, hvilket ogsaa synes at være Til- 

 fældet for visse Egne af Tydskland efter nogle Angivelser af Irmisch og 

 Schacht, som nedenfor berøres. Baade Hornemann og Drejer angive 

 Blomstringstiden til Juni, en Fejltagelse, som rimeligvis ofte har vildledet 

 ved Epipogons Eftersøgelse, medens den i Virkeligheden — som senere 

 rigtig er angivet i Langes Flora — blomstrer i August. Naar den er 

 funden langt oftere her i de senere Aar, end tidligere, er dette vel en 

 Følge af Floristernes og Samfærselsmidlernes Forøgelse, ihvorvel den 

 nyere Skovdrift ved at forvandle kratbevoxede Partier, som hyppig fandtes 

 i vore gamle Skove, til ung Bøgeskov, vel maa antages at have bragt 

 Epipogon gode Vilkaar for dens Udbredelse. 



Efter Irmisch: »Biologie und Morphologie der Orchideen«, Leipzig 

 1853, forplanter Epipogon sig baade ved Frø og ved Knopper, der sidde 

 i Bladhjørnerne paa Udløbere, som udgaa fra Enden af Rodstokkens For- 

 greninger. Han fik i Slutningen af Juli 1853 et rigt Stof til Undersøgelse, 

 da Epipogon nævnte Aar fremkom i stor Mængde og frodig Udvikling i 

 Bøgeskove paa Muslingkalk i Egnen ved Sondershausen. Skovbunden var. 

 ualmindelig beskygget og mere eller mindre stærkt dækket af nedfaldet 

 Bøgeløv uden dog derved at være bleven mere end almindelig fugtig. 

 Der voxede kun faa andre Blomsterplanter end Corallorhiza, Neottia, 

 Cephalanthera rubra og pallens, Epipactis microphylla og E. viridiflora. 

 Epipogon voxede ogsaa der enkeltvis, men dog hyppigere i større og 

 mindre Selskaber. Egnen ved Sondershausen blev det Aar hjemsøgt af 

 ualmindelig mange stærke Regnskyl med Torden, hvilket han tilskriver 

 Plantens rigelige Forekomst. Han fik Lejlighed til at tage Afbildninger 

 af Epipogon paa forskellige Udviklingstrin — fra den to Linier lange 

 Kimplante med begyndende Udløbere til den fuldt udviklede, blomstrende 

 Plante, hvis stærkt forgrenede Rodstok er afbildet med Udløbere, Stængel- 

 skud og blomstrende Stængler. »Udløberne« — siger Irmisch — »findes dog 

 »ikke paa alle Individer, og Stænglerne, hvor der er ansat flere, komme 

 »ofte ikke alle til Blomstring, da de, som ere komne saa vidt, ofte synes 

 »at have udtømt Rodstokkens Kraft, hvorved de yngre visne af Mangel 

 »paa Næring. Udløberne skyde sædvanlig lidt opad, bøje da til Siden og 

 »udbrede sig derefter under det fugtige Løv. Fjærnes dette, finder man 

 »ofte, hvor Planten voxer selskabeligt, de hvide Udløbere udbredte til 

 »alle Sider. Efter Schacht (Physiol. 1852) løse Yngleknopperne sig fri- 

 »villigt; efter Irmisch derimod først efterat Udløberne ere visnede fra Rod- 

 »stokken og opløste, »hvorefter,« siger han, de give Grundlag til nye 

 »Exemplarer ved at forgrene sig til kjødede Rodstokke.« 



Irmisch omtaler, saa vidt jeg har set, ikke, paa hvilket Udviklings- 

 trin Udløberne løsnes fra Rodstokken; men han anmærker, at under gun- 



