41 



CELLEKJÆRNEKRYSTALLOIDER HOS STYLIDIUM 

 OG AESCHYNANTHUS. 



AP 



C. RAUNKIÆR. 



Endskjønt Cellekjærnekrystalloider ikke længere kan 

 siges at høre til de sjældneste Fænomener, tror jeg dog, at 

 Paavisningen af deres Forekomst hos Slægter, for hvis Ved- 

 kommende de ikke tidligere ere blevne iagttagne, fortjener 

 at blive noteret, og det saa meget mere som man endnu 

 aldeles ikke kjender Fænomenets fysiologiske Betydning. 

 Jeg har hverken haft Tid eller Lejlighed til gjennem en 

 Plantes Vegetationsperiode at følge Cellekjærnekrystalloidernes 

 Dannelse og videre Skjæbne, hvilket maaske ellers kunde 

 have kastet noget Lys over deres Betydning i Plantens 

 Husholding; efterfølgende Linjer skal derfor blot nærmest 

 tjene til at beskrive Krystalloider i Cellekjærner hos to 

 Planteslægter, hos hvilke de ikke tidligere ere fundne. 



S ty li di um a dna tum R, Br., den eneste Stylidiacé 

 af hvilken jeg har kunnet undersøge levende Exemplarer, 

 har rhombiske Cellekjærnekrystalloider, der rindes i Bladets, 

 Bægerets og Kronéns Epidermisceller. Paa Kronfligenes 

 Overside ere Epidermicellerne papilformigt fremstaaende, og 

 her har jeg ingen Krystalloider seet; derimod findes saa- 

 danne meget smukt udviklede i Epidermiscellerne paa Kron- 

 fligenes Underside, hvor Cellerne desuden udmærke sig ved, 

 at Sidevæggene ere stærkt zigzagbøjede med en fremsprin- 

 gende Liste ved hvert Knæ. Krystalloidernes Sider maale 

 indtil 6 Mikrm., og Opløseligheden er den samme som hos 

 følgende Slægt. 



