42 



Aeschynanthus. Af denne Slægt har jeg undersøgt 

 de fire Arter, som findes i den herværende botaniske Haves 

 Drivhuse, nemlig Aeschynanthus Bochianus de Yriese, Ae. 

 atropurpuretis van Houtte, ft. zebrinus Hort., Ae. splendens 

 Lindl, og en ikke nærmere bestemt Form, som alle viste sig 

 at have Cellekjærnekrystalloider ; men da disse i alt væsentlig 

 stemte overens hos de nævnte Arter, vil jeg indskrænke mig 

 til at beskrive Forholdet hos A. Bochianus, hos hvilken jeg 

 ogsaa har haft Lejlighed til at undersøge Blomsten. Krystal- 

 loiderne forekomme, saa vidt jeg har seet, kun i Epidermis- 

 cellerne, og da især i Bladenes. Ligesom hos StyUdium have 

 de Form af rhombiske Plader, hvis Sider maale indtil 8 Mikrm. ; 

 deres Antal i hver Cellekjærne er 1 — 4; i de lige udvoxede, 

 friske Blade udfylde de omtrent hele Cellekjærnen. Medens 

 f. Ex. Cellekjærnekrystalloiderne hos Pyrolaceerne lade sig 

 hærdne i Alkohol, saa at de ikke mere kunne opløses i Vand, 

 Syrer o s. v., er dette ikke Tilfældet med Krystalloiderne 

 hos Aeschynanthus og Stylidium, som derimod opløses af 

 Alkohol, eller miste i hvert Tilfælde deres Form i dette Rea- 

 gens. Alle Reaktioner maa derfor foretages meget hurtigt, 

 da Krystalloiderne i modsat Tilfælde ville være opløste førend 

 Reagenset kan komme til at virke. 



Lægger man Snittene i Vand eller Alkohol, begynde 

 Krystalloiderne strax at opløses; alt efter Intensiteten af 

 Reagensets Indvirkning beholde de enten deres Form og 

 blive blot mindre, eller de flyde temmelig pludselig ud i en 

 stærk lysbrydende homogen Masse, der fylder Cellekjærnen; 

 lidt efter lidt udskiller Opløsningen sig som smaa Draaber 

 paa Cellekjærnens Overflade, hvorfra den efterhaanden atter 

 forsvinder, idet den blandes med Cellesaften. Tilsidst viser 

 Cellekjærnen sig som en tom Blære med dobbelt konturerede, 

 meget resistente Vægge, der ofte ere sprængte paa et eller 

 flere Steder Det er dog rimeligvis ikke ved Vandets eller 

 Alkoholens direkte Virkning, at Krystalloiderne opløses, men 

 derimod ved den sure Cellesafts Indtrængen i Cellekj æraerne 

 i de beskadigede Celler; noget lignende er Tilfældet med 

 Cellekjærnekrystalloiderne hos Ufr i cularia- Arterne. 



