19 



er den en jevnt skraanende Flade, bestaaende af løse Sten- 

 skred, ofte gjennemskaaren af mere eller mindre dybe 

 Kløfter. Det er netop de nedstyrtende løse Stenskred og 

 Grus, der have dannet Lien, og den Vinkel, Lien danner 

 med Lavlandet, bestemmes ved den Heldning, der er nød- 

 vendig til, at de løse Stenskred kunne være i Ligevægt. Ved 

 den mindste Impuls forstyrres Ligevægten, og de løse Smaa- 

 stene styrte ned. Hvor Lien er af denne Beskaffenhed, er 

 den sædvanligvis helt blottet for Vegetation, i det mindste i 

 den øvre Del. Den mindre stejle Li er ogsaa en jevnt skraa- 

 nende Flade, der har lignende Sammensætning, men den er 

 meget mere bevoxet, mest nederst og mindst . øverst (neden- 

 for Fuglebjerge er det omvendt). 



Det er en Regel, fra hvilken jeg ingen Undtagelse kjender, 

 at den frodigste Vegetation findes i Bunden af Dalen, der 

 strækker sig fra Fjordbunden ind i Landet. Her har man 

 Myrstrækninger med Smaasøer og Pytter, Græsmark, Græsmo 

 og Grusflader (især omkring Floderne). Her findes ogsaa 

 paa ikke faa Steder Lyngvegetation, men overhovedet findes 

 Lyngvegetationen især ved Fjeldenes Fod og i Liernes 

 nedre Del. Hvad jeg her har sagt om Fjorddalene, gjælder 

 hovedsagelig om de Dale, jeg har set i Øst-Island, og i saa 

 Henseende bliver Flötsdalshjeraö at regne for en stor Dal, 

 men her findes Strækninger, hvor Dalbunden optages af flere 

 parallelt løbende Aaser med mellemliggende Myr- eller Mo- 

 strækninger, og yderst mod Havet har man her store Sand- 

 strækninger. — Som Exempel paa, at største Delen af en 

 Dalbund bestaar af Grusflader vil jeg nævne Hjälpleisa. 



Det er iøjnefaldende i Fjordene, at Fjeldenes Sydside 

 er rigeligere bevoxet end Nordsiden, og Aarsagen hertil 

 mener jeg er denne: Sydsiden er om Vinteren mere i Læ 

 end Nordsiden; paa alle de Steder, der om Vinteren ligge i 

 Læ, samles der et mere eller mindre tykt Snelag, der ved- 

 varer, indtil Vaartiden indtræder. Snelaget beskytter den 



2* 



