— 27 — 



f 



kommer til at vende opad; tillige er disse Lapper lidt bredere, 

 men tyndere end de øvrige; den mørke Bark mangler, men fra 

 Undersidens løse Hyfevæv udsondres en tæt Masse af Soredier, der 

 giver Lapperne deres ejendommeligt lyst-grønlige Skær. Ved blot 

 svagt at berøre den tørre Likens Soredielapper vil Soredierne over- 

 maade let løsrives; de hænger ved 

 Fingrene som Blomsterstøv. Og 

 selv ved et ringe Pust bringes 

 de omkring i Luften. De stav- 

 formede Pyknokonidier dannes i 

 kuglerunde Beholdere (Pyknider), 

 der er nedsænkede i Løvet, og hvis 

 Mundinger tydelig viser sig paa 

 Overfladen som meget smaa sorte 

 Punkter (se Fig. 8). 



Farmelia saxatilis (L.) er epi- 

 fytisk ikke saa almindelig i selve 

 Heden og spiller langtfra den samme 

 betydelige fysiognomiske Rolle som 

 P. physodes; navnlig forekommer 

 den tillige med P. olivacea ( L. ) 

 (særlig Formerne genuina Branth 

 et Rostr. og aspidota Ach.) paa 

 Sarothamnus scoparius , antagelig 

 fordi denne har tykkere Stamme 

 og Grene end de øvrige Hedebuske. 

 Hos P. saxatilis er det øverste 

 Barklag l /s Gang tykkere end hos 

 P. physodes. — Medens P. olivacea 

 ret almindelig træffes fruktificerende, 

 er dette ikke Tilfældet med P. sax- 

 atilis; Formeringen finder da hos 

 denne Art vistnok især Sted ved 

 Hjælp af Pyknokonidier. 



Af de epifytisk voksende Cetraria- Arter er C. glauca (L.) den 

 almindeligste, men iøvrig ingenlunde hyppig. Den kan ligesom Par- 

 melia physodes ganske overvokse de Hedebuske, hvor den først engang 

 har faaet Plads, men i Modsætning til denne Art foretrækker den 

 utvivlsomt mindre lysudsatte Lokaliteter. Den er næppe heller i 

 samme Grad haardfør; thi Overfladens Barkla°- er kun halvt saa 



Fig. 8. 

 Parmelia physodes 

 paa en udgaaet Gren af Revling. 

 De store ombøjede Lapper bærer 

 Soredier. Pykniderne ses som 

 smaa sorte Punkter. 

 Forstørr. omtr. 3 Gange. 



