— 114 — 



mellem Nerverne i afsluttende Stadier af Sygdommen kan reduceres 

 til det halve af den normale. Samtidig indtræder de tidligere 

 nævnte Konsistensforandringer. Hvor man makroskopisk kan se 

 brune Farver, vil man finde saavel Vægge som Celleindhold for- 

 synede med mer eller mindre kraftige, gulbrune Farver. — Over- 

 hudens Geller falder ogsaa sammen, ofte farves Væggene brune og 

 da særlig Ydervæggene. I Lednings- og Styrkevæv har jeg kun 

 iagttaget Farveforandringer; den gulbrune Farve kan i tidlige 

 Stadier af Mumifikationen optræde udelukkende i Væggene af de af 

 en enkelt eller et Par Trakeiderækker bestaaende Karstræng-Ana- 

 stomoser; senere finder man tillige denne Farvning i Væggene af 

 de Skedeceller, der omgiver Ledningsvævet, samt af de store Kar; 

 Sivævet farves ikke eller kun svagt. Da Karstrængenes Væv ikke 

 undergaar andre Forandringer (undtagen den naturligvis efterhaanden 

 indtrædende Bortdøen af de levende Geller), beholder Nerverne deres 

 oprindelige Tykkelse og Styrke; det vil let forstaas, at Spaltningen 

 af de mumificerede Væv foregaar paa langs af Bladet og faar 

 Karakteren af en Optrævling, da alt andet end Nerverne er helt 

 destrueret. 



I de mumificerede Bladdele genfinder man de hyaline Hyfer 

 og kan følge deres Forløb ud i tilstødende afblegede Væv; deres 

 Dimensioner o. s. v. er som ovenfor omtalt, blot er de til Stede i 

 langt større Mængde; nu kan de ogsaa (men yderst sjældent) findes 

 i de store Kars Lumina. Om Hyferne gennemvokser de døde Gelle- 

 rester, har jeg ikke kunnet afgøre med Sikkerhed. 



I dette Stadium indtræder Svampens Fruktifikation, naar pas- 

 sende Betingelser (herom mere siden) er tilstede. I saa Tilfælde 

 forgrener de under Overhuden forløbende Hyfer sig stærkt og ud- 

 sender Grene, der, som af Eriksson og Eidam iagttaget, vokser 

 ud gennem Spalteaabningerne eller gennemborer den øvrige Del af 

 Overhuden paa begge Sider af Bladet, antager en mørk Farve, saa- 

 vel i Væg som Indhold, snart afslutter deres Vækst og danner 

 Helniinthosporium-lLomåxQv paa den i Kap. II nærmere beskrevne 

 Maade; der vil ogsaa Konidiebærernes og Konidiernes Form- og 

 Bygningsforhold blive nærmere behandlede. I Anledning af Franks 

 Figur (16, Taf. IV, fig. 10), den eneste hidtil eksisterende, der viser 

 Konidiebærernes Frembrud af de syge Væv, maa jeg fremhæve, at 

 det i alle af mig undersøgte Tilfælde (baade hos Byg og Havre) 

 er en Undtagelse, at Konidiebærerne bryder frem gennem Spalte- 

 aabningerne; de allerfleste bryder direkte ud gennem Overhuds- 



