der ikke stod ham nær, kunde han næsten blive for beskeden, saa 

 at han kunde komme til at gælde for ubetydelig; maaske skyldtes 

 det en vis Mangel paa Selvtillid, thi han var villigere til at tro paa 

 andres Mening end paa sin egen og skulde have Tid til at tænke 

 længe paa en Sag, før han turde give sit Besyv med. Delvis deraf 

 kom det vel ogsaa, at han aldrig optraadte som Taler eller Deltager 

 i en Diskussion i Botanisk Forening. Jeg tror, at han først i de aller- 

 sidste Aar turde tro paa, at han selv kunde præstere noget værdi- 

 fuldt, og sikkert har den Anerkendelse, hans Batrachium-Arbejde 

 fik ved Tilkendelsen af den Schibbyeske Præmie, været ham en 

 stor Støtte og bidraget til at styrke denne Overbevisning. 



Jeg har her søgt at skrive et Par Mindeord om ham, da jeg 

 vel var den af Botanikerne, han kom mest i Berøring med i sine 

 sidste Aar. Jeg har mest dvælet ved hans Forhold som Botaniker, 

 men jeg vil dog til Slutning ogsaa minde om, at han havde stor 

 Interesse for sin egen Stand, idet han i flere Aar arbejdede med 

 stor Iver som Bestyrelsesmedlem i Farmaceutisk Medhjælperforening 

 og ogsaa gav sig meget af med Farmakognosi. 



Det er jo altid et Tab at miste en Mand, hvis Arbejde har 

 Værdi, men Tabet her var særligt stort, baade fordi det var en 

 Mand i hans bedste Alder, og fordi hans Plads herhjemme inden- 

 for Botanikken ikke har Udsigt til at blive fyldestgørende udfyldt 

 saa snart. 



