— LV1I1 — 



vejende Antal Græsser; foruden A'ira caespitosa Festuca rubra, Agrostis alba, 

 Anthoxanthum , Briza o. fl. 2) Et relativt ringe Antal Halvgræsser; yderst 

 Carex ampullacea o. enk. a., derefter Carex vulgaris, C. panicea, C. fulva o. a. 

 3) En forholdsvis rigelig Indblanding af Bælgplanter: Lathyrus paluster, Lotus 

 uliginosus, Trifolium repens og T. pratense. 4) Visse andre Urter med stærkt 

 farvede Blomster: Ranunculus Flammula, R. repens, R. acer, Rumex Acetosa, 

 Cardamine pratensis, Caltha palustris^ Trollius o. s. v. 5) Af Vedplanter ingen, 

 maaske nu og da en Salix repens. 6) Faa Mosser. 



I Aira-Eugen staar Aira caespitosa frodigst og tættest nærmest Kanten; 

 fjærner man sig fra denne, aftager den i Tæthed, og Mellemrummene mellem 

 dens Tuer udfyldes af Festuca rubra o. a. Græsser eller af Carex vulgaris o. a. 

 Halvgræsser. Omsider bliver Carex vulgaris dominerende fremfor baade Gra- 

 mineer og andre Halvgræsser, og der er da fremstaaet en anden Engform: 

 Carex vulgar is- En g en. Samtidig er Bælgplanterne aftagne i Antal, og Urte- 

 da^kket er noget ændret; en af de mest karakteristiske Urter for Carex vulgaris- 

 Engen er Leontodon autumnalis. Salix repens træffes hyppigere og Mossernes 

 Antal er tiltaget. løvrigt kan naturligvis de samme Planter findes her som i 

 Æ^'rø-Engen. 



Begge Former af Engene paa Engkrogene er i økonomisk Henseende ab- 

 solut de bedste af samtlige Høslet-Arealer ved Skals Aa og vurderes med Rette 

 saadan af Beboerne. De slaas aarlig 2 Gange. Ogsaa Kreaturerne, som efter 

 at Græsset er slaaet, færdes løse omkring paa Engene, ved god. Besked med, 

 hvor det bedste Græs er at finde; de opholder sig især paa Engkrogene. Gød- 

 ningen fra dem, som særlig kommer Engkrogene til Gode, bidrager vel noget 

 til Engenes Forbedring. Aira-Engen er den værdifuldeste, skønt Aira cæspitosa 

 jo i Almindelighed regnes for at være et ringe Fodergræs. Fælles for begge 

 Engformer er, at Jordbunden, skønt den er overordentlig humøs, dog ikke er 

 tørvehold ig; der graves aldrig Tørv paa de egentlige Engkroge. I Humus- 

 massen er indblandet en Del mineralske Stoffer, der gør den fast og haard og 

 noget mere „fedtet" end Tørvejord. Muldvarpe færdes almindelig paa Eng- 

 krogene ; deres Skud bliver, naar de har ligget noget hen, ejendommelig graa- 

 hvide af Tone; Jorden i dem er løs og smuldrende. Rigest paa mineralske 

 Bestanddele er Ærø-Engen, medens Carex vulgaris-Engen bliver mere og mere 

 tørveholdig, jo længere man fjærner sig fra Aaens Kant. I øvrigt kan først de 

 udtagne Prøver til kemisk Analyse af Jordbunden give de i høj Grad ønskelige 

 Oplysninger om dennes Sammensætning. 



I meget forskellig Afstand fra Aaens Kant, men indenfor et Maal af 10— 

 100 Alen, ændres Vegetationen væsentlig og til en Form af „Enge", der er langt 

 den mest fremtrædende her i Skals-Aa-Dalen. Samtidig er Jordbundens Be- 

 skaffenhed ændret; fra en egentlig ikke tørveholdig Eng er man kommet ind 

 paa en ganske tørveholdig Eng, en Formation, der i Almindelighed benævnes 

 Mose og specielt gaar under Navnene Kærmose, Lavmose. Karakterplanten for 

 disse Strækninger er Carex panicea, og de kan derfor bedst benævnes Carex 

 panicea-M.ose. Plantedækket faar en yderst ejendommelig, overvejende graalig 

 Tone af den graablaa Carex panicea: derfra stammer endog Benævnelsen af 

 visse Arealer, saasom Graakær mellem Onsild og Faarup. Jordsmonnet er i 

 Overfladen gennemvævet af dens Udløbere og derfor ret fast. De vigtigste 

 Karaktertræk er: 1) Stor Rigdom paa Halvgræsser, der langt overvejer Grami- 

 neerne. Foruden Carex panicea findes stundom i stor Mængde G. fulva; desuden 

 C. pulicaris, C. flava, C. Oederi, C. paniculata. C. vulgaris, C. glauca, C echinata 



