— 36 - 



Tunet i Holt under Eyjafjöll var mærkværdigt i en anden Hen- 

 seende, idet Grundvandet i de lavere Dele naaede til og over 

 Overfladen, de lavere Steder var saaledes bevoksede med Myrplanter, 

 og Garex Lyngbyei var almindelig paa større Strækninger. Saa- 

 danne Strækninger kan naturligvis ikke regnes med til Tunvegeta- 

 tionen. Graminésamfundene fandtes paa smaa „Holme" og „Øer", 

 der hævede sig over Carexvegetationen, og var stærkt blandet med 

 Ukrudt. Jordbunden bestaar af Grus og Ler. 



Græsli. En frodig Græsvegetation findes mange Steder i Syd- 

 Island, saavel i den nedre Del af Siderne af de højere Bjærge, der 

 hyppigst er græsbevoksede i hele deres Udstrækning, hvad ogsaa ofte 

 er Tilfældet med Aasernes skraanende Flader. Lierne vender som 

 oftest mod Syd og modtager saaledes rigeligt Lys og Varme og yder 

 Læ mod nordlige Vinde. Lierne er saaledes, for saa vidt de ikke 

 er udsatte for hyppige Ødelæggelser af Stenraset, en gunstig Bund 

 for Plantevæksten og foretrækkes øjensynligt af Graminé-Samfundene 

 fremfor det lavere Land, hvis Bund ofte er sumpet, stenet eller 

 sandet. Skøndt Lierne ofte gennemrisles af mange klare Smaa- 

 bække, vilde Vegetationen dog mange Steder lide af Vandmangel, hvis 

 Nedbøren ikke var rigelig. Hvad Frodigheden i de forskellige Dele 

 af Lien angaar, gælder her den samme Regel som andre Steder i 

 Island, nemlig: at den frodigste Vegetation findes ved Fjældfoden 

 og i Liens nedre Del og Frodigheden aftager med Højdens Tiltagen 

 undtagen nedenfor Fuglebjærge, hvor den frodigste Vegetation er i 

 Liens øverste Del og Frodigheden aftager nedad. Liens Jordbund 

 er af meget variabel Tykkelse; i den nederste Del findes hyppig 

 den sædvanlige Lerbund, der paa visse Steder kan opnaa en be- 

 tydelig Tykkelse, medens Jordbunden i Liens øvre Del og ofte i 

 meget stejle Lier overhovedet for det meste sikkert er dannet af 

 forskellige Mosser. Liernes Hældningsgrad er naturligvis yderst 

 varierende, og Græsliens Overflade er som oftest nogenlunde jævn, 

 og Lerbundens sædvanlige tuede Overflade træffes kun ved Lifoden 

 paa flad, eller i alt Fald svagt skraanende Bund. I meget stejle 

 Græslier i Syd-Island viste Overfladen mange Steder en ejendom- 

 melig Form, idet den, med Undtagelse af Liens aller nederste Del, 

 der som Regel har svagere Hældning og jævn Bund , var 

 rynket. Rynkerne, lange ca. 1—2 Fod brede Afsatser, er parallele, 

 og deres Længderetning staar vinkelret paa Liens Hældningsretning. 

 Rynkerne hæver sig trappeformigt med nogenlunde jevne Afstande 



