— 156 — 



flere af de for Højmosen karakteristiske Sphagnum-Avter skal 

 vegetere dér. — Dernæst skal den rigelige Mængde Cyperaceer i 

 Lyngmosen fremhæves som noget karakteristisk, og ganske særlig 

 maa mærkes den tuedannende Eriophorum vaginatum, som mangler 

 i Heden, og som har saa overmaade stor Betydning for Sphagnum- 

 Mosens Overgang til Lyngmose, idet Ericaceerne navnlig vokser 

 paa Tuerne af denne Plante 1 ). — 



Som bekendt er der en jævn Overgang ogsaa mellem Hede 

 og Skov; og paa adskillige Punkter i Jylland kan denne studeres. 

 Intetsteds finder man vel smukkere Lejlighed til at iagttage „Ege- 

 skovens Forfald" end paa Grænsen af Hald Egeskov og de Vest 

 for liggende Heder; Vaupell og især P. E. Müller (32) har 

 skildret disse interessante Forhold, der kunde fortjene nærmere 

 Omtale fra botanisk Synspunkt, en Sag, som dog rnaa forbigaas her. 



For den fysiognomiske Betragtning af Plantesamfundene og 

 deres indbyrdes Begrænsning er det let at skelne mellem Hede og 

 Skov, idet Heden som nævnt karakteriseres ved sin Mangel paa 

 skovdannende Træer i deres normale Form. Herimod er indvendt 

 af P. E. Müller, at denne Mangel kun tilsyneladende er en Karak- 

 terejendommelighed. I Fortsættelse af de ovenfor meddelte Citater 

 kan følgende anføres. „Men for det Andet vil Heden efter denne 

 Definition ogsaa rumme i sig de muldede, lyngbevoxede og skovJøse 

 Terminer, hvis Hedekarakter er eller kan være ganske forbigaaende, 

 idet Trævegetationen kun ved et særligt Sammenstød af Omstæn- 

 dighederne foreløbig er udelukket fra den. Paa saadanne Hede- 

 strækninger vil Skoven kunne erobre Terrainet tilbage, saa snart 

 det indfredes for Kreaturer og skaanes for hensynsløs Behandling 

 af Menneskene". Denne Indvending synes mig uden Betydning, 

 for en Betragtning, der gaar ud paa at skelne mellem Samfundene 

 ved Hjælp af de i Øjeblikket raadende Livsformers Fysiognomi. 

 Et Areal, hvor den sædvanlige Hedevegetation hersker, maa der- 

 efter kaldes Hede, selv om det maaske allerede efter en forholdsvis 

 kort Tids Forløb ved Naturens egne Kræfter vil være forvandlet 

 til Skov. Af saadanne „muldede" Hedestrækninger er vel de fleste 

 med „.Hedesagens" stærke Udvikling i Løbet af forrige Aarhundredes 

 sidste Decennier enten opdyrkede eller beplantede. Og vistnok 



a ) Grisebach (17, I — S. 160) nævner Gyperaceernes Betydning for Lyng- 

 mosens Karakteristik og synes at have haft Øje for den Forskel, der findes 

 mellem Væksten af Ericaceerne paa Mosen og paa Hederne, en Forskel, 

 der ofte er meget paafaldende. 



