— 189 — 



Fliehe og Grandeau (13) og paavist ved Forsøg af H. Hoff- 

 mann (21) 1 ). 



Sarothamnus trives ikke paa fugtige Heder; stor Surhed i 

 Jordbunden taaler den sikkert ikke, i alt Fald i meget ringere 

 Grad end Calluna. Den er saaledes udelukket fra Erica-Heden og 

 holder sig til de med Calluna bevoksede tørrere Heder. 



Af Graebner (16) opstilles „Besenginsterheide" sideordnet 

 med Galluna-Heden. For danske Heders Vedkommende er der 

 ikke stor Anledning til at udskille en „Gyvel-Hede" fra Galluna- 

 Heden. Hyppigst optræder Individer af Sarothamnus isolerede inde 

 i Galluna-Heden, hvorved dennes Præg vel ændres fysiognomisk, 

 uden at det dog paa nogen Maade gaar tabt, og, ligesom Genista- 

 Arterne, kan Sarothamnus da danne en „Facies" indenfor Galluna- 

 Heden, eller de Strækninger, hvor den er tilstede i rigelig Mængde, 

 kan betegnes som Galluna-Sarothamnus-Hede. Sjælden og kun 

 pletvis, hvor Mennesket har grebet stærkt ind i Udviklingen, danner 

 Sarothamnus tilnærmelsesvis rene Bevoksninger, hvor Calluna helt 

 eller næsten helt er udelukket. Saadanne Pletter kan vel fortjene 

 Navn af Sarothamnus-Hede. Ogsaa paa Partier af Klitterrænet langs 

 Jyllands Vestkyst eller paa de store Indsande, hvor Sarothamnus 

 danner ret vidtstrakte Bevoksninger , uden at Calluna foreløbig 

 spiller nogen Rolle for Vegetationens Sammensætning, ogsaa dér 

 kan der blive Tale om en Gyvel-Hede, som dog vistnok i Tidens 

 Løb vil vise sig at være et Overgangsstadium til Galluna-Hede. — 

 Hvor Sarothamnus breder sig i Mængde i Heden, vil dens spar- 

 somme Vegetation af Græsser (Æra flexuosa, Sieglingia deaumbens, 

 Festuca ovina, Anthoxanthum odoratum o. s. v.) danne et nogen- 

 unde sluttet Tæppe under og mellem Buskene. 



Paa magre Marker, hvis Dyrkning indtil videre er opgivet, vil 

 man undertiden have Lejlighed til at se, at Sarothamnus fra Heden 

 breder sig ind over Marken, „springer i Gyvel" paa samme Vis som 

 det endnu oftere ses, at Marker springer i Lyng. De Individer af 

 &, som staar længst fjærnede fra Angrebspunktet, er de yngste og 

 mindste. Ofte er der temmelig stor Afstand mellem de enkelte 

 individer (10—20 AL). Som et godt Eksempel paa Marker, der 

 er sprungne i Gyvel, kan nævnes Marker paa Toppen af Bakker 

 mellem Sparkær og Lille Taarup, iagttagne 1903—04. 



*) Det bør i denne Sammenhæng nævnes, at J. Lange (G. Puggaard, Møens 

 Geologie) har fundet Sarothamnus paa Lilleklint (nedenfor Kapellet) paa Møen. 



