— LVII — 



sammen med Kølpin Ravn en Ekskursion til jydske Søer i Sommeren 1895 

 (Bd. 20); i Ove Paulsens „Piants collected in Asia-Media and Persia" beskrev 

 han de paa Olufsens Pamir-Ekspedition samlede Potamogeton, hvoriblandt en 

 ny Art (Vidensk. Meddel, fra Naturhist. Forening 1903.) 



Endnu en anden Side af hans Karakter bør omtales: han var en usæd- - 

 vanlig varmtfølende, uegennyttig og hjælpsom Mand, hvem mange skylder ikke 

 blot Raad, men Hjælp af mere solid Art. Det er yderst karakteristisk for ham, 

 hvad han skriver i et Brev til Frk. Pedersen: „. . . der er jo intet mere tilfreds- 

 stillende for et Menneske end at kunne og maatte faa Lov til at yde selv en 

 ganske ringe Skærv til at skabe lidt Lys for de Medmennesker, som Gud fører 

 os i Møde paa vor Vej; og endda mere taknemmelige maa vi være, om vi 

 kunne blive et ringe Redskab til at fremme et Menneskes Lykke eller blot faa 

 Lov at være med dertil. De maa nu ikke tro, at jeg bilder mig ind at kunne 

 det, men jeg har i mit Liv haft saa megen Glæde og jeg kan gerne sige Vel- 

 signelse af at støtte lidt til en fremmed Arbejders Villie, at jeg med Glæde 

 griber Lejligheden, hvor jeg synes, den viser sig. Men ved Siden af det mere 

 personlige føler jeg det som en Samfundspligt at drive Strømmen, hvor Hjulet 

 vil arbejde". Der er flere end een, der skylder Baagøe, at de er komne frem 

 og op i Samfundet. 



En Karakter som Baagøes maatte have stor Tillid til Mennesker: „Dem 

 vi møder med Tillid, ville ogsaa vise os den samme Tillid", udtalte han. Frk. 

 Pedersen skriver til mig: „Der mødte En fra Baagøe et Pust af Umiddelbarhed, 

 af naturlig Oprigtighed og sand Begejstring. Han var trods sin Mangesidighed 

 i Interesser og Evner en mærkelig enkel Natur, aaben og ligetil. Han hadede 

 Krogveje, gik dem aldrig selv, hadede al Unatur i Følelse og Tale. Han saa 

 mærkelig lyst paa Livet, saa næsten kun dets Lyssider. Faa kunde glæde sig 

 som han, glæde sig til noget, glæde sig ved noget, glæde sig i Mindet om noget. 

 Han glædede sig i Naturen med hvad han saa den rumme af Skønhed og Liv; 

 han glædede sig i sit Hjem, sit lyse, lykkelige Hjem, og han glædede sig i 

 mange Menneskers Selskab, og det er sikkert for en stor Del denne intensive 

 Livsglæde, der uvilkaarligt gjorde ham til Midtpunktet overalt, hvor han fær- 

 dedes. Han taalte heller ikke at se noget ufærdigt eller forsømt, eller at se 

 noget gaa til Grunde før Tiden. Han kunde kæmpe Aar igennem for et frem- 

 med Menneskes Velfærd eller for at skaffe ham Ret over for en Modstander, 

 og han holdt ikke op, før han havde Sejren i Hænde. ... Og hvor han kunde 

 frelse Værdier til Glæde og Gavn for Mennesker, der gjorde han det". 



— Dette var maaske for meget for „Botanisk Tidsskrift" om „Mennesket" 

 Baagøe; men vi Botanikere ere jo ogsaa Mennesker og kunne alle i høj Grad 

 trænge til at gøre Bekendskab med en saa ædel og sjælden Natur som Baagøes; 

 det skader saa vist ikke Videnskaben! Ridderkorset, som han fik 1897, har 

 næppe været baaret af mange værdigere. 



Endnu skal jeg blot tilføje, at han i levende Live skænkede sit store 

 skandinaviske Herbarium til Herlufsholm og en Samling af Vedplanter fra 

 Hæsede Planteskole til Greven paa Gisselfeldt. Den rige og pragtfulde Potamo- 

 geton-Samling har hans Enke skænket til Botanisk Have, for hvilken den vil 

 have overordentlig Værdi, og Zoologisk Museum har hun givet Lov til at udtage 

 af Fuglesamlingen, hvad det maatte sætte Pris paa. 



E u g. Warming. 



