— 176 — 



falder Sne ovenpaa Isen, og denne Sne opsuger Vand, som fryser, 

 og herved tiltager Isfoden noget i Tykkelse opefter. Nedadtil har 

 Deichmann ikke været i Stand til at maale dens Udstrækning, men 

 sikkert er det, at den ofte strækker sig ned i Fucacébæltet, saa at 

 en ikke ringe Del deraf dækkes og Planterne fryser inde i Isen 

 for et længere Tidsrum, „men dette synes ikke at skade disse 

 overordentlig haardføre Vækster, der taaler mange Graders Kulde i 

 Fjæretiden, om Vinteren kun dækkede af et ganske tyndt Islag, og 

 som om Foraaret taaler en utrolig Udtørring, hvor de vokser paa 

 eksponerede Klipper." 



Fig. 1. Fjæren ved Kastelspynten ved Julianehaab under Ebben, fotograferet 

 af H. Deichmann 28. August 1906. 



Paa beskyttet Klippekyst begynder Isfoden som et smalt Bælte 

 imellem øverste Højvandsmærke ved Springtid og samme ved 

 Slaptid. Herfra vokser den længere og længere ned, indtil den 

 naar sin nederste Grænse, som naturligvis maa være afhængig af 

 de vekslende meteorologiske og hydrografiske Forhold. Billederne, 

 Fig. 1—3, viser dette. Paa Billedet fra Januar ses den sammen- 

 hængende Isfod, som sidder paa den stejle Klippeskraaning, at naa 

 ikke synderlig længere ned end til Fucacébæltets øverste Rand. 

 Paa det fladere Terræn foran er dog større Dele af denne Vegeta- 

 tion indesluttet af Is. Paa Billedet fra d. 5. Februar ses derimod 

 næsten hele den littorale Fucacévegetation at være indefrosset; dog 

 ses ikke dennes nederste Del paa Billedet. Deich mann bemærker, 



