— 342 — 



De har forlængst været Genstand for Studier, idet baade Vaupell 

 og P. E. Müller har gennemforsket disse gamle Skovrester og klar- 

 lagt talrige Punkter af deres Naturhistorie. 



Krattenes Træhøjde er stærkt varierende. I deres Vestsider er 

 de enkelte Egeplanter ikke stort højere end den omgivende Lyng. 

 Vestenvinden afsvider de unge Skud og Kreaturer understøtter troligt 

 Vindens Hærværk. Fra Vest mod Øst bliver Træerne jævnt højere 

 og højere, men naar intet Steds betydelige Højder. I Vestbrynene 

 er Skuddene for en stor Del døde og udtørrede og stikker frem 

 mellem det levende Løv. Jordbunden kan være morklædt, men 

 Egen har for øvrigt en forunderlig Evne til at holde den muldet 

 og frisk. Jordvegetationen varierer stærkt; i de mest aabne og 

 vindhærgede Krat kan der være megen Lyng, oftere er der Græs- 

 bund. Imellem Egene er der ofte indblandet andre Træarter: 

 Sorbus Aucuparia, Juniperus communis, Populus tremula, Betula 

 odorata. De Forhold , som væsentlig faar Indflydelse paa Liken- 

 vegetationen, er følgende: 



Paa de fleste Steder gennemlader Egene meget Lys. Dette 

 giver sig øjeblikkelig tilkende paa det Udvalg af Likener, som trives 

 paa Stammer og Grene; disse er i extreme Tilfælde aldeles laadne 

 af Titusinder Ramalina polymorpha sbsp. farinacea (altsaa en meget 

 tykbarket, lystaalende Liken), der klæder Træet fra øverst til nederst. 

 Andre Arter kan findes indstrøet mellem denne, fortrinsvis det sæd- 

 vanlige lille Udvalg af Lyslikener, der dækker Landevejstræernes 

 Stammer: Physcia stellaris, P. pulverulenta , Parmelia saxatilis, 

 P. olivacea, P. physodes, Evernia Prunastri, Lecidea parasema sbsp. 

 enteroleuca v. elæochroma, Lecanora subfusca (begge de sidste paa 

 yngre Grene), ja endog Xanthoria parietina. Derimod er der en 

 næsten total Mangel paa mesofile eller hygrofile Leprarier, Calici- 

 aceer, Graphidéer, der jo findes saa hyppigt i Egehøjskoven med 

 dens rolige, lidet udtørrede Luft. Det kan ikke nægtes, at man 

 føler sig imponeret, naar man med sine Erfaringer fra den mørke, 

 likenfrie Granskov eller fra Bøgemuldskoven med dens Skorpelikener 

 og Leprariamasser for første Gang, næsten krybende paa alle fire, 

 arbejder sig frem mellem de vest- og nordjyske Egekrats toptørre, 

 laadne og skæggede Stammer. Den Modsætning mellem de næsten 

 vindstille, lysfattige Skoves Mangel paa Bladlikener og disse vind- 

 blæste, solaabne Skovkrøblinges utrolige Rigdom paa lys- og tørhed- 

 taalende Likener er stærkt iøjnefaldende. Arterne er ikke mange, 



