— 358 — 



I det submerse Bælte er Verrucaria halophila Karakterliken, 

 (dog kvantitativt den omgivende Algevegetation langt underlegen). 

 Denne Plante antages af Deichmann-Branth at være en biologisk 

 Form af Verrucaria rupestris sbsp. maura, der blot skylder det 

 submerse Liv sine Ejendommeligheder (blegbrunt Thailus; V. maura 

 har kulsort Thallus). 



I Verrucariabæltet spiller Atmosfærilierne en stor Rolle. Lys- 

 forholdene har en meget stor Betydning for V. rupestris sbsp. maura's 

 Udbredelse; saaledes gaar Arten meget højere op paa Klippernes 

 skyggefulde Nordsider end paa de lysstærke Sydsider. (Fugtigheden 

 virker paa lignende Maade: hvor Bølgesprøjtet gaar højt, naar 

 Verrucaria op i lignende Højde. Som bekendt naar dette Bælte 

 mange Meter op ad Færøernes og andre nordlige Landes Kyster, 

 naar disse er udsatte for højtrækkende Bølgesprøjt). — Paa Sibi- 

 riens Nordkyst mangler Arten, antagelig som Følge af Isskuringer 

 (Almqvist), medens den findes ved de fleste andre nordlige Strand- 

 bredder (Grønland, Island, Færøerne, Norge). 



I Placodiumbæltet spiller Lysforholdene ligeledes en let paa- 

 viselig Rolle. Her gælder den Hovedregel, at ved stærkest Lys 

 er de to gule Likener Placodium m urorum Hoffm. (navnlig var. 

 obliteratum, der er skorp.eformet, feltet og gul) samt Xanthoria 

 parietina L. i absolut Overvægt; ved svagere Lys er de graa 

 Skorpelikener, navnlig Lecanora atra, i Overvægt. Sidstnævnte Art 

 dominerer derfor paa Klippevægge med Nordeksposition. 



Det er ikke let at skelne, hvilke af Likenernes Bygningstræk 

 skyldes Lysforhold og hvilke skyldes Varmeforhold. Stærkt Lys paa 

 Klipperne gaar jo jævnsides med stærk Varme, og de Bygningstræk, 

 der skyldes disse Faktorer, maa derfor behandles under eet. 



Karakteristisk for Skorpelikenerne paa disse udsatte Vækst- 

 pladser er, at Thallus er ganske fint revnet og feltet; dette gælder 

 ikke blot Placodiumbæltets Arter, men overhovedet alle de emerse. 

 Darbishire fremhæver ogsaa dette Forhold (i Fischer-Benzons hol- 

 stenske Likenflora), som ejendommeligt for lithofile Arter. Sand- 

 synligvis er det ofte ligefrem Tørresprækker , fremkomne i det 

 oprindelige kontinuerlige Thallus i Løbet af en Tørhedsperiode. I 

 andre Tilfælde er hvert Felt opstaaet omkring en Klump Gonidier, 

 som Likensvampens myceliale Rand har truffet paa under sin Vækst 

 (se Billedet af Buellia petræa, hvor begge disse Typer af Felter er 

 trufne). At ethvert saadant Thallusfelt tidligt individualiserer sig, 

 danner Barklag og viser sig utilbøjeligt til at smelte sammen med 



