— 359 - 



Nabofelterne, er forstaaeligt hos Likener under saa extreme Lys- 

 og Varmeforhold. 



Det er oven for anført, at lithofile Skorpelikeners Farver kan 

 inddeles i 2 Grupper: Gr a a (resp. hvidlige) og stærktfarvede (mest 

 gule eller brune); vi finder da her igen de to Typer, som allerede 

 flere Gange er omtalte under Behandlingen af Klit-, Hede- og Træ- 

 likener. (Gr a a er f. Eks. Lecanora atra, L. cinerea, L. varia, ßuellia 

 canescens, Urceolaria scruposa etc. Gule er f. Eks. Placodium 

 murorum, P. vitellinum. Brune (eller næsten sorte) Rinodina 

 sophodes, Buellia badioatra. 



Foruden disse Farveforhold kan altsaa Feltdannelse (og ofte 

 veludviklede Barklag) anses for Stenlikenernes Særkende. 



Bladlikenernes Barklag er gennemgaaende meget betydelige. 

 Deres Farver kan ligeledes ordnes i de to bekendte Grupper (Par- 

 melia saxatilis v. omphalodes og Physcia aquila er stærkt brune, 

 Xanthoria parietina gul (i meget stærkt Lys rødgul), Physcia stel- 

 laris og Parmelia saxatilis (Hovedarten) er lyst graa). 



Stenlikenernes almindelige Typer: De aldrig leprøse, aldrig 

 sorediøse (eller da i det højeste isidiøse), tykbarkede, feltede ofte 

 stærkt farvede Arter er saa himmelvidt forskellige fra de blege, 

 sorediøse, aldrig feltede Typer fra de skyggefulde Skove! Sammen- 

 ligningen mellem dem viser karakteristiske Forskelligheder, der uden 

 Vanskelighed forklares ud fra de to forskellige Vækstpladsers vidt 

 forskellige Egenskaber, — paa den ene Side den skyggefulde, relativt 

 luftfugtige Skov, paa den anden Side Klipperne med den bagende 

 Tørke og det smældende Lys. 



Om de anatomiske Detailler hos de vigtigere af Placodiumbæltets 

 Arter, se Figurerne. — 



I Ramalinabæltet dominerer den umaadelig tykbarkede Rama- 

 lina polymorpha sbsp. scopulorum, der konkurrerer alle eller næsten 

 alle Skorpe- og Bladlikener ud. 



b. In dfj æld slik en er. Medens Kystklipperne har en for- 

 holdsvis meget artsfattig Flora, er denne meget rig paa Indfjældet. 

 Ganske vist er det her som overalt nogle faa Arter, der ved 

 Masseoptræden dominerer Vegetationens Fysiognomi, men mellem 

 disse Karakterlikener er fundet talrige Arter, der fysiognomisk spiller 

 en langt mindre Rolle, men dog forekommer mere eller mindre 

 hyppigt. Naturligvis har jeg ikke kunnet undersøge disse Likener 

 hver især, men Karakterlikenerne giver jo ogsaa her netop det 



