61 



skraanende Flade, og ligger ikke langt .under Overfladen. 

 Men denne sidste er, om den end i det Hele og Store maa 

 kaldes vandret, dog ingenlunde jævn; dels er der Steder af 

 stor Udstrækning, som ligge lidt lavere end de andre, dels 

 er der i den østlige Del, som endnu ikke er bleven tagen i 

 Kultur, en stor Mængde smaa, lave, isolerede Høje, smaa 

 Klitter, der hæve sig kun lidt højere end den omgivende 

 Mark, men hvorved der dog fremkommer en, i Virkeligheden 

 yderst ringe, Forskjel i Terrænets Højde, der alligevel bliver 

 meget iøjnefaldende ved de store Vegetationsforskjel ligheder, 

 som Terrænforskjellighederne, det vil sige de ved disse frem- 

 kaldte smaa Forskjelligheder i Grundvandets Afstand fra 

 Overfladen, medføre. Idet jeg herom henviser til Feilbergs 

 Afhandling, skal her blot anføres, at ifølge hans Erfaringer, 

 der bekræftedes ved de, selvfølgelig meget faa og spredte 

 Maalinger, som vi kunde udføre, er der følgende Forhold 

 mellem Vandspejlets Dybde og Vegetationens Art: 



Hvor Vandspejlet om Sommeren staaer omkring 3 

 Tommer (c. 8 Cm) under Overfladen og om Vinteren over 

 eller i Højde med den, ere de forskjellige Sivarter (Juncus) 

 fremherskende paa ethvert Sted, hvor ikke Mosedannelse 

 med tilhørende Vegetation er begyndt 1 ). 



Ved 6 Tommers (c. 16 Cm) Dybde begynde Græs- 

 arterne vel at komme, men Mos og Halvgræsser danne dog 

 Hovedmassen. 



Staaer Grundvandet 9 Tommer (c. 24 Cm) under 

 Overfladen, finde vi Svingel- og Hvene- Arter samtidig med 

 Halvgræsserne, hvoraf navnlig Carex vulgaris fremtræder i 

 stor Mængde og meget frodigt. 



En Dybde af 12 Tommer (c. 3 1 Cm) giver, hvad man 

 kan kalde normal Græsbund i almindelige varme Somre — 

 alle Græsarter trives, og Kløveren voxer godt, naar Surhed 

 og Kulde er skaffet bort. 



*) Hvor der ikke staaer Vand om Vinteren, vil Jorden gjerne strax 

 „springe i Lyng". 



