144 



præget, med paa Ydersiden 1—3 Lag Palissader, der blive 

 større og løsere forbundne indad mod Bladets Midte. Her 

 ligge Karstrængene i et Plan; større tykvæggede Tracheïder 

 findes ved disse. Endvidere ses her i Midten af Bladet 

 undertiden ret store Lakuner (se Fig. 1 B). Derpaa følger et 

 Svampvæv dannet af rundagtige eller undertiden svagt for- 

 grenede Celler; de øverste Lag Geller nærmest Overhuden 

 ere atter oftest noget langstrakte og mere eller mindre 

 palissadeagtige. Saaledes som Mesofyllet her er beskrevet, 

 er det hyppigst bygget, men undertiden kan man finde 

 næsten helt isolateralt Mesofyl med lange cylindriske Geller 

 paa begge Sider; kun- ere Gellerne nærmest den morfologiske 

 Underside noget rigere paa Klorofyl. 



Thymelæa hirsuta's Bladbygning bringer En uvilkaarlig 

 til at tænke paa Lepidophyllum quadr 'angular 'e som Goebel 

 omtaler saaledes l ) „Die nadeiförmigen Blätter von L. q. 

 liegen mit der Oberseite dem Stamm an. Da die Blätter 

 am Rande und ebenso die Stammoberfläche mit Wollhaaren 

 versehen sind, so sind die Zwischenräume zwischen den 

 Blättern mit Haaren ausgefüttert. Die Unterseite ist die 

 assimilierende, sie besitzt eine dicke Aussenwand der Epider- 

 miszellen, spärliche Spaltöffnungen und Palissadenparenchym, 

 während die Oberseite reichlich Spaltöffnungen trägt, dünn- 

 wandige Epidermiszellen und Schwammparenchym besitzt". 

 Som man vil se, er her en overordentlig stor Overens- 

 stemmelse og endnu mere slaaende er, som Professor War- 

 ming henledte min Opmærksomhed paa, Ligheden med Heli- 

 chrysum coralloides, en Plante fra Merlboroughs hede Klipper i 

 Ny Zeeland. L. Diels der omtaler (Side 272) og afbilder (Fig. 6 

 A og B) den i „Vegetations-Biologie von Neu-Seeland" 2 ) frem- 

 hæver, at det er en extrem Gjennemførelse af Lepidophyllum- 

 Typen , som Goebel omtaler. Bladet er her ligesom hos 

 Thymelæa opadrettet og tiltrykt til Stammen og den udad- 

 vendte Underside har en overordentlig tyk Kutikula (14/^) 

 men bortset fra, at Thymelæa' s Kutikula kun er 10//, har 

 maaske Thymelæa den mest yderliggaaende xerofile Bygning, 

 idet Gellerne endvidere have forslimede Indervægge og 

 Celleindholdet i Overhudscellerne er meget rigt paa Garve- 

 syre, et Stof der jo findes saa hyppigt hos Xerofyter. 3 ) 



x ) Goebel: Die Vegetation der venezolanischen Paramos i Pflanzen- 

 biologische Schilderungen 2. Del, S. 32. 



2 ) i Englers Botanische Jahrbücher 22. Bind, S. 202. 



3 ) Om Thymelæaceers Anatomi se endvidere: G i 1 g. : Studien über die 

 Verwandtschaftsverhältnisse der Thymelaeaceæ und über die ana- 

 tomische Methode i Englers Jahrbücher 18. og Emil Knoblauch: 

 Ökologische Anatomie der Holzpflanzen der südafrikanischen immer- 

 grünen Buschregion. Habilitationsschrift. Tübingen 1896. S. 11 og vid. 



