264 



Om Vegetationen paa Anholt. 



Af 



Ove Paulsen. 



Anholt er maaske den mest afsides liggende Del af 

 Danmark, den Del, der er vanskeligst tilgængelig. Kun een 

 Gang om Ugen kommer Postbaaden derover fra Grenaa, og 

 det er ingen Damper, men et Sejlfartøj, Dæksbaaden „de to 

 Fættere". Det kan ske, at Overfarten kun varer nogle Timer, 

 men det er ogsaa hændt, at den har varet over to Døgn, 

 naar Baaden er bleven forslaaet af Storm, eller Vinden har 

 forladt den paa Vejen. — Men det har ogsaa sin Behage- 

 lighed for en Gangs Skyld at være fri for Damp og table 

 d'hôte og tilbringe Tiden paa Dækket hos Postføreren og 

 hans Folk, medens Bakkerne ved Grenaa forsvinde i Vest, og 

 „Sønderbjærg" paa Anholt dukker op af Havet i Øst. 



Hvis Postbaaden lægger sig paa Nord- eller Sydsiden af 

 Øen (thi det maa være, hvor der er Læ, — Havn findes 

 ikke), saa ser man strax et ganske oplysende Profil af An- 

 holt. Øens vestlige (mindre) Del dannes af høje, runde 

 Bakker (indtil ca. 48 M.), der falde ret stejlt af til alle Sider, 

 medens den langt større østlige Del, der strækker sig helt 

 ud til det høje hvide „Anholt Fyr" paa Østspidsen, er fladt 

 Land med Klitter, der i Forhold til Vestlandets store Bakker 

 ere lave, men i Virkeligheden ret høje. Paa en af de største, 

 „Ostebakken" (25 M.) er der lagt et lille Fyr, som lyser ud 

 over Nordvestrevet. 



