272 



sidste Kolonne fremstiller Kornstørrelsen i den groveste 

 Prøve af de syv, hvis Gjennemsnit ses i anden Kolonne. 



Østlandet har i sin Tid — for ikke mere end 300 Aar 

 siden, og altsaa efter den Tid, da Fyrren var forsvunden fra 

 det øvrige Danmark — været dækket af Fyrreskov. Ifølge 

 Dr. K. J. V. Steenstrup 1 ) befalede Kong Kristian den 

 fjerde i Slutningen af det sextende Aarhundrede, at der 

 skulde fares varsomt med Skoven, thi „søfarende Mand" 

 klagede over, at den forsvandt, saa at Øen var vanskeligere 

 at se. Senere — endnu i 1866 — er der fundet Fyrre- 

 stubbe ude i Klitten, og endelig har man paa et Sted, hvor 

 der maaske engang har været brændt Tjære, truffet Fyrrekul, 

 foruden Ege- og Hasselkul, der kan antages at stamme fra 

 det frodigere Vestland, hvor Egen har kunnet fortrænge Fyrren. 



Nu er Østlandet en Ørken, der søger sin Lige i Dan- 

 mark. Et Par Steder lige ved Byen findes smaa Fyrrepian- 

 tager — man søger nu med Møje at bøde paa gamle Dages 

 Letsind, — men kommer man et Stykke ud, er man midt i det 

 tavseste og mest trøstesløse Øde. Det er tungt at gaa i det 

 løse Sand, — hvor ikke den lille Polytrichum piliferum har 

 vævet det sammen med sine Rhizoider og gjort det fast at 

 træde paa, — og ikke stort mindre anstrængende der, hvor 

 Sandet er blæst bort og kun en nøgen Stenmark er tilbage. 

 De brune Klitter ligge uregelmæssig spredt, og idet man 

 gaar udenom den ene efter den anden, kunde man let fare 

 vild, hvis man ikke havde det høje hvide Anholt Fyr at 

 rette sig efter. 



For Plantevæxten ere Forholdene daarlige. Vindene 

 have frit Spillerum, thi de afrundede Klitter yde ikke synderlig 

 Læ. Skygge findes næsten heller ikke, og endelig er Jord- 

 bunden meget fattig paa Vand, thi grovt Sand er tørt Sand. 



l ) Om Fyrreskovens Forsvinden paa Anholt. (Tidsskrift for Skov- 

 væsen. VIII. A 1896). 

 Se ogsaa: Deichmann-Branth: Fyrreskovens Undergang paa 

 Læsø. (Bot. Tidsskr. V. 1872). 



