275 



kunde bedre sige, at hvor den findes paa Sletten, danner 

 den Klit. En saadan begyndende Klitdannelse ses nogle 

 Steder, men altid udgaaende fra en enkelt eller nogle faa 

 Tuer, og aldrig bar Sletten nogen Hjælmebevoxning som 

 Klitternes. 



Car ex arenaria fandtes af og til paa Sletten, men var 

 langt almindeligere paa Klitterne. 



Om Klitternes rigere Bevoxning beror paa Overfygningen, 

 der jo i det mindste for Psamma's Vedkommende siges at 

 være en Betingelse for kraftig Væxt, eller om Grunden skal 

 søges i, at Klitsandet — hvad man jo naturligt kunde tænke 

 sig — er finere end Slettesandet, maa staa hen. Ved Sigtning 

 af en Prøve Klitsand og en Prøve Slettesand viste det sig, 

 at det første var ikke saa lidt finere end det sidste, men da 

 (ifølge D. g. U.) Kornstørrelsen i Ørkenen er ret variabel, har 

 dette ikke tilstrækkelig Beviskraft. 



Det er navnlig i Ørkenens vestlige Del, at Klitterne ere 

 vegetationsdækkede, men de ere her dog ikke altid dæmpede 

 (Se Fig. 2). I den østlige Del ere Klitterne baade større og 

 mindre dæmpede. Opblæste Klitter ses her overalt, og længst 

 imod Øst ligge store, nøgne, brune Miler, der i Størrelse ikke 

 staa tilbage for den berømte Baabjærg Mile. Deres Højde 

 angives i D. g. U. til 13—24 M. over den omgivende Slette, 

 og ifølge Kaartet sammesteds have nogle af dem en Længde 

 af ca. 1200 M. og paa sine Steder en Bredde af over 300 M. 1 ). 

 — Nogle Miler ere beplantede med Hjælme. 



Saaledes som ovenfor skildret ere Vegetationsforholdene 

 i den største Del af Ørkenen. Nogle Partier af den ere dog 

 afvigende og maa omtales hver for sig. Disse ere: den syd- 

 vestlige lyngbevoxede Del, Pileklitterne ved Pakhusbugten og 

 de vaade Sandflader tæt ved Øens Nordøstspids. 



Ørkenens vestlige Del, der ligger i Læ af de høje Bakker, 



J ) Raabjærg Mile er ca. 23 M. høj, 1000 M. lang, 500 M. bred. (Efter 

 Warming: Exkursionen til Skagen 1896. - Bot. Tidsskr. XXI 1897). 



18* 



