46 



NUTRITIONSORGANERNA. 



närande beståndsdelarna och försätta dessa i det tillstånd, att 

 de kunna absorberas och inkomma i den cirkulerande närings- 

 vätskan. 



b) Absorptionen ocli dess organer. 



Absorption kallar man i vidsträckt mening den fysikaliska 

 process hvarigenom en porös kropp i sina porer insuger en 

 vätska. I inskränkt mening åter, såsom det här tages, förstås 

 med absorption den akt, hvarigenom ett djur i sin cirkulerande 

 näringsvätska (blodet) upptager ämnen i flytande form, antingen 

 omedelbart utifrån eller från digestionsorganernas inre, eller 

 också från kroppens öfriga organer och väfnader. Denna ab- 

 sorption sker dels direkt genom blodkärlen sjelfva, dels indirekt 

 genom det bihang till det venösa systemet, som kallas sugåder- 

 systemet (lymf- och chyluskärlen). Bland de fysikaliska krafter, 

 som vid absorptionen tagas i anspråk, kunna nämnas kapillär- 

 attraktionen och endosmosen. 



1. Genom åtskilliga experimenter liar man tydligen ådagalagt 

 tillvaron af en sådan absorptionsförmåga hos de lefvande kropparna. 

 Sålunda har det visat sig, att en groda, som med tillsluten mun 

 blifvit lagd i vatten, efter någon tids förlopp tilltagit i vigt till- 

 följe deraf, att vattnet blifvit absorberadt af kroppens yta. Äfvenså 

 har man funnit, att en känd qvantitet vatten, införd i magen på 

 en hund, inom kort försvunnit, oaktadt magens båda öppningar 

 genom tvenne underbindningar blifvit tillslutna. Nu vet man emel- 

 lertid, att hvarken den yttre huden eller magens väggar hafva några 

 särskilda öppningar, som föra direkte in uti blodkärlen eller som 

 kunna tjena till genomgång för den absorberade vätskan; men att 

 deremot sjelfva väfnaderna äro af en porös eller svampaktig natur 

 och till följe deraf mer eller mindre genomträngliga för vätskor. 

 Likväl kan man dock icke tänka sig att dessa ämnen kunna ge- 

 nomtränga organismens alla delar, utan att dervid betjena sig af 

 någon egendomlig kraft. Man har äfven funnit att denna kraft 

 består i den s. k. kapillär- eller hårrörs-attraktionen, hvarmed man, 

 enligt fysiken, förstår det attraktionsförhållande, som eger rum 

 emellan vätskor och väggarna uti deruti till en del nedsänkta, 

 mycket fina och trånga rör. Här visar sig nemligen det fenomen, 

 att vätskan stiger i rören såsnart den förmår att väta deras väggar. 

 Oljans stigande i veken af en lampa och vattnets insugning uti ett 

 stycke socker försiggå tillfölje af hårrörs-attraktionen. 



