XUTRITIOXSORGAXERXA. 59 



samla de afsöndrade vätskorna. Gallblåsan och urinblåsan äro 

 exempel härpå. 



Urinen afsöndras, såsom redan blifvit sagdt, i njurarna, 

 hvilka utgöras af tvenne till färgen rödbruna och vanligen i en 

 mängd fett inbäddade körtlar, som äro belägna i underlifvet, en 

 på hvardera sidan om ryggraden. Njurarnas massa utgöres 

 hufvudsakligen af långa och fina rör eller urinkanaler och den 

 vätska, som de afsöndra, nedgår genom ett 

 hinnartadt rör, urinledaren, till urinblåsan, 

 från hvilken den sedermera bortföres genom 

 urinröret. 



1. Drycker, som införas i magen, öfvergå 

 ofta i urinblåsan och aflägsnas ur kroppen med 

 en förvånande hastighet, en iakttagelse, som 

 hvar och en kan vara i tillfälle att göra. Men 

 man må dock icke tro, att magen och urinblåsan 

 derföre stå i någon omedelbar förbindelse; ty 

 alla vätskor, som på denna väg, liksom hos de 



Urinapparaten : a. n]u- .. « • i / • c •• ^ ° j. i»" x 



ren; — b, m-inledaren; otriga sekretionsorganeriia, atsondras, måste iorst 

 - c blåsan; - ^ urin- ] ia f va blifvit absorberade och blandade med blod- 



roret. 



massan innan de komma till njurarna. Det är 

 också, som man vet, ur blodet, som njurarna hemta urinens olika 

 beståndsdelar. 



Till formen äro njurarna än rundaktiga, än bönlika och 

 hos vissa djur, såsom t. ex. hos björnen, uttern och skälarna, 

 äro de delade i flera flikar. 



1. Till körtlarna räknades äfven fordom de lymfatisha gang- 

 lierna, mjelten och den s. k. thy mus-körteln, ehuru dessa mjuka, 

 mycket sammansatta och körtelartade delar alltid sakna utförings- 

 kanaler och föröfrigt icke äro afsöndringsorganer. Man har kallat 

 dem vasculära ganglier eller kärlganglier och anser deras funktion 

 vara, att bidraga till bildandet af lymfkulorna i chylus. 



2. Thymus-körteln, som har sitt läge i bröstet, är hos fostret 

 mycket utvecklad, men aftager sedermera i storlek tills den hos det 

 fullvuxna djuret slutligen nästan alldeles försvinner. Hos flera 

 däggdjur, som lefva i vatten, såsom t. ex. hos bäfvern, uttern 

 och skälarna, är dock thymus-körteln ganska mycket utvecklad och 

 bibehåller sig sådan under hela deras tid. 



