60 



NUT RI T IONS O RG A NE RN A . 



g) Assimilationen. 



Assimilationen är den akt af lifsprocessen, hvarigenom de 

 utifrån upptagna, genom nutritionsprocessens särskilda förrättnin- 

 gar förarbetade ämnena upptagas i kroppens olika organiserade 

 väfnader så att de af dem utgöra integrerande beståndsdelar. 



1. Af det föregående hafva vi redan sett, att djuren för sitt 

 lifs uppehälle äro nödsakade att ur den yttre verlden tillegna sig 

 olikartade ämnen, hvilka dels tjena till att lemna materialier åt den 

 respiratoriska förbränning, som oupphörligt föregår i det inre af 

 organismen, dels till att bilda de olika delar hvaraf kroppen är 

 sammansatt. Intet lefvande väsende kan af sig sjelf frambringa de 

 grundämnen, hvaraf dess kropp är sammansatt: allt, som erfordras 

 dertill, måste hemtas utifrån och således måste äfven de födoämnen, 

 som djuren tillegna sig, alltid innehålla alla dessa elementer. Man 

 har funnit, att djurkroppen hufvudsakligen är sammansatt af 4 dy- 

 lika grundämnen, nemligen: kol, qväfve, väte och syre; men att 

 äfven andra enkla ämnen, såsom fosfor, svafvel, kalcium m. fl., 

 ofta äro nödvändiga för bildandet af dess vätskor och organer, och 

 att alla dessa ämnen, innan de kunna uppfylla nutritionens behof, 

 först måste sinsemellan hafva ingått vissa föreningar. Från växt- 

 riket direkte, eller från de växtätande djurens kött, hemta dägg- 

 djuren det nödvändiga kolet och qväfvet, äfvensom en viss mängd 

 väte och syre, hvilka sistnämnda grundämnen i sådant fall till större 

 delen befinna sig under form af vatten. Kalcium, fosfor m. fl. andra 

 elementer bilda vanligen salter och lemnas såsom dylika samman- 

 sättningar omedelbart af mineralriket. 



2. Assimilationsprocessen har således till följd icke blott af- 

 lagrandet af sådana nya organiserade partiklar, hvaraf en lefvande 

 kropp redan förut är sammansatt, utan genom densamma åstad- 

 kommes äfven bildandet af nya delar. Tillväxandet är ett gemen- 

 samt kännetecken för alla lefvande varelser, men denna företeelse 

 upphör dock alltid efter att en bestämd tid hafva fortvarat. Under 

 den första utvecklingsperioden är denna lifsprocess lifligast hos 

 djuren och det är äfven då, som kroppens volym i det hela taget 

 mest förökas. Däggdjuren, som stå högst inom den zoologiska 

 serien, uppnå vanligen sin fulla utveckling innan de tillryggalagt 

 tredjedelen eller fjerdedelen af sitt lif, då hos många bland de lägre 

 djuren kroppsvolymen ständigt är i tilltagande. Men äfv"Cn hos 

 däggdjuren är längden af de särskilda organernas utvecklingsperiod 

 olika. Sålunda veta vi t. ex. att thymuskörteln hos de flesta bland 

 dem upphör att växa redan kort efter födseln, att de hårdare kropps- 

 delarna eller benen först ernå sin fulla utveckling sedan djnret för- 



