SINNESORGANERNA. 



15 



hvilken det har sin rot, livars nedre uppsvällda del, hårlöken, med 

 sin trattformigt urhålkade bas, sitter fästad vid och omfattar den 

 s. k. hårpapillen i läderhuden. Håren äro sammansatta af celler, 

 som antagit en hornartad konsistens. Till formen äro håren van- 

 ligen cylindriska och mot spetsen något smalare än vid roten, samt 

 föröfrigt än släta, än något sträfva eller refflade, än grofva, än fina. 



De särskilda hårsorterna hafva fått olika benämningar. Så- 

 lunda kallar man dem för taggar, då de äro mycket hårda, spetsiga 

 och grofva, såsom t. ex. hos igelkotten; borst, då de äro mindre 

 grofva, men, utom i spetsen, ganska styfva, såsom t. ex. hos svinet; 

 tagel, då de äfvenledes äro styfva, men dock mjukare, längre och 

 mindre tjocka än borsten, såsom t. ex. hos hästen; ull, då de äro 

 fina och krusiga, samt här och der på sin yta hafva åtskilliga 

 ojemnheter i form af fina hår eller spetsar; stickelhår, då de äro 

 glesa, glatta och temligen styfva. 



Håren fällas vid bestämda årstider, vanligen om våren eller hösten 

 och ersättas då äfven af nya, Denna hårfällning medför icke sällan 

 ganska stora förändringar, såväl hvad färgen angår, som med af- 

 seende på fållens täthet och öfriga beskaffenhet. Sålunda finner 

 man hos många däggdjur att vinterfällen är betydligt tätare än 

 sommarfällen, samt att den dessutom icke allenast består af de 

 vanliga håren, utan äfven af en finare bottenull. 



Denna omständighet är af icke ringa vigt i ekonomiskt hän- 

 seende, emedan ett pelsverks värde just beror på hårets täthet, 

 mjukhet, finhet och glans. Möjligen skall man äfven framdeles, se- 

 dan vidsträcktare undersökningar än hittills blifvit gjorda i denna 

 väg, af hårens beskaffenhet kunna afgöra under hvilken årstid ett 

 gifvet djur blifvit dödadt och således derutaf få någon ledning vid 

 utrönandet om detta skett under förbjuden eller under tillåten tid. 



2. Siuaksiimet. Liksom vi hafva sett att känseln hos 

 djuren väckes genom de yttre föremålens beröring med vissa 

 af deras kroppsdelar, så är äfven förhållandet att däggdjuren 

 komma till kunskap om kropparnas smak och ledas vid valet 

 af sina födoämnen genom dessas beröring med ett särskildt or- 

 gan, som har sitt säte vid ingången til! näringskanalen. Detta 

 organ är tungfan, en mjuk, rörlig och af talrika muskler genom- 

 korsad kroppsdel, som understödjes af ett mindre ben och från 

 trenne nervpar emottager grenar, af hvilka några tjena att föra 

 smak- och känselintryck till hjernan, andra åter att förmedla 

 rörelserna. På öfre sidan är tungan försedd med en mängd 

 små kärl och nervrika upphöjningar eller papiller. 



