SINNES O R G ANE RNA. 



13 



af dem äro ordnade på ömse sidor framom ryggraden och bilda 

 från hufvudet till bäckenet en dubbel kedja, som kallas den 

 sympathiskd nerven. De förefinnas dock äfven i närheten af 

 hjertat och magen m. fl. ställen. 



Man har funnit att, då det cerebrospinala systemets ner- 

 ver utlöpa till sinnesorganerna, musklerna, huden o. s. v., så för- 

 delas de nerver åter, som tillhöra det sympathiska nervsystemet, 

 till lungorna, hjertat, blodkärlens väggar, magen, tarmarna o. 

 s. v. De förra tillhöra således det animala, de sednare det 

 vegetativa lifvets organer. 



1. Hos däggdjuren varierar nervsystemets sammansättning gan- 

 ska obetydligt och öfverensstämmer mycket nära med menniskans. 

 Den enda olikhet, som förefinnes, synes nästan endast härleda sig 

 från en större eller mindre utveckling af den cerebrospinala axelns 

 delar. Hjernans storlek i förhållande såväl till ryggmärgens och 

 nervernas massa, som till kroppsstorleken, synes i allmänhet vara 

 ganska betydlig. Sålunda förhåller sig dess vigt till kroppens vigt 

 hos oxen såsom 1 : 750 — 850, hos fåret såsom 1 : 350, hos räf- 

 ven såsom 1 : 205, och hos mindre däggdjur är dess relativa vigt 

 i detta hänseende ännu större, såsom t. ex. hos mössen, der den- 

 samma utgör ungefär ^ af kroppens vigt. Hos menniskan är för- 

 hållandet såsom 1 : 40. Inom de särskilda ordningarna omvexlar 

 sålunda den relativa utvecklingen af hjernan ganska betydligt, och 

 så är äfven förhållandet med afseende på ryggmärgens längd och 1 

 de nerver, som utlöpa från densamma. Ryggkotornas olika antal 

 är orsaken till dessa sednare skiljaktigheter. 



b) Sinnesorganerna. 



Vi vilja här sysselsätta oss med en kort betraktelse öfver 

 hvart och ett särskildt af de sinnen, hvarmed däggdjuren blifvit 

 utrustade. 



1. Käiiselsinnet. Utom den mer eller mindre fina all- 

 männa känsel, som hos däggdjuren förefinnes öfver hela ytan 

 af den hud, hvarutaf deras kropp betäckes, ega äfven ofta dessa 

 djur vissa organer, som äro specielt afsedda för känselförmågan. 

 Såsom sådana kunna fingrarne betraktas hos menniskan, aporna 

 och i viss mån äfven motsvarande kroppsdelar hos alla dägg- 

 djur, hos hvilka de hafva någon större rörlighet och böjlig- 

 het eller hos hvilka de utgöras af griporganer; men hos de 



