2 



INLEDNING. 



traktas såsom stående på gränsen till den organiska naturens 

 tvenne riken. 



1. Lifvet, som hos växterna uppenbarar sig genom näringen 

 och fortplantningen och hos djuren såväl genom dessa processer 

 som genom rörelse- och förnimmelseförmågan, känna vi blott i dess 

 yttringar, hvilka det är fysiologiens uppgift att förklara enligt 

 samma kemiska och fysikaliska lagar, som gälla för hela den öf- 

 riga naturen. Den enskilda organismens lif upphör förr eller sed- 

 nare med nödvändighet och djuret såväl som växten hemfaller 

 derigenom åt en oundviklig död, som åtföljes af bådas förmultning 

 eller förruttnelse. 



2. Djurkroppen är i afseende på sin kemiska sammansättning af 

 ganska invecklad beskaffenhet, och man har indelat de ämnen, som 

 bilda dess massa, i trenne klasser. Till den första af dessa hän- 

 för man sådana ämnen, som äfven förekomma i mineralriket, så- 

 som vatten och åtskilliga salter; till den andra höra åtskilliga or- 

 ganiska beståndsdelar, såsom socker och fett, hvilka i naturen endast 

 kunna bildas under lifvets inflytande; och slutligen räknar man till 

 den tredje klassen åtskilliga andra ämnen, såsom albumin, fibrin 

 och cellulosa, för hvilka man bibehållit namnet organiserade eller 

 plastiska ämnen. Till sin kemiska sammansättning bestå dessa 

 plastiska ämnen nästan alltid af 3 eller 4 grundämnen, nemligen: 

 kol, väte och syre, ensamma eller i förening med qväfve. Dessa 

 ämnen utgöra det väsendtliga grundlaget i alla en organisms lef- 

 vande beståndsdelar eller organiska väfnader, hvilka åter till sin 

 byggnad på mångfaldigt sätt variera, och visa sig i sitt första ut- 

 vecklingsstadium vara sammansatta af små kulor eller, som man 

 kallar dem, celler. Dessa små celler, som ursprungligen hafva en 

 rund form och en lös sammansättning innesluta i sitt inre en kropp af 

 annan konsistens än den öfriga massan, hvilken kropp man gifvit 

 benämningen cellkärna. Hvad sättet för cellernas uppkomst angår, 

 så förhåller det sig med hvarje sådan cell, som med hvarje orga- 

 niskt väsende i allmänhet, att den dervid nödvändigt förutsätter 

 tillvaron af en annan med sig likartad kropp, af hvilken den fram- 

 bringas. Någon urproduktion af celler har erfarenheten aldrig vi- 

 sat; men deremot har genom iakttagelser blifvit bekräftadt, att 

 hvarje cell leder sitt ursprung från en annan. Agget, som sjelft 

 utgjordt en del af moderdjurets kropp, är just en sådan cell, som 

 eger förmågan att föröka sig och frambringa en mängd andra celler. 

 Äggcellens sätt att föröka sig sker genom den s. k. klyfningspro- 

 cessen, som består deruti, att cellens kärna delar sig itu, hvarefter 

 cellen genom insnörpning på midten sönderfaller i 2 nya celler 

 eller s. k. klyfningskulor. Dessa klyfningskulors kärnor upprepa 



