IXSEKTÄTARE. 



martiden lärer vara förhållandet med cle arter, som tillhöra de 

 heta delarna af jorden. 



Vår fauna räknar blott ett enda hithörande slägte nemligen: 



8. Igelkott-slägtet (Erinaceus Linn.). 



Kroppen, som är undersättsig och lunsig, kan af djuret efter 

 behag hoprullas till ett taggigt klot eller nystan. 



Tandformeln: ~ ^ tJ. = tänder. 



Af dessa tänder äro de tre framtänderna på hvardera sidan 

 i öfverkäken åtskilda genom en temligen bred tandlucka. Kind- 

 tänderna äro på öfvergång till knöliga, d. v. s. deras spetsar 

 äro mera trubbiga än hos föregående slägten. Öronen äro tem- 

 ligen stora, men föga utstående ur fallen. Svansen hårig, kort 

 och tillspetsad. Framfötterna femtåiga, bakfötterna fem- eller 

 fyratåiga, alla väpnade med starka klor. Fotsulorna nakna, 

 knöliga. Honan har 5 par spenar. 



Igelkottarna äro, liksom de öfriga insektätarna, ljusskygga, 

 nattliga djur, som merändels ligga gömda i sina hålor om dagarna 

 och först emot aftonen och natten, eller stundom äfven under 

 mulna och ruskiga dagar, gå ut för att söka sin föda. De lefva 

 parvis och uppehålla sig oftast i löfskogar, parker och träd- 

 gårdar, hvarest de under trädrötter, buskar eller stenar tillreda 

 åt sig ett bo, vanligen bestående af en mer eller mindre djup 

 håla försedd med två ingångar och fodrad med torrt gräs och 

 löf. Här sofva båda könen tillsammans under sommardagarna; 

 men mot vinterns annalkande skilja de sig åt, bygga hvar för 

 sig en håla och falla i dvala ända till dess att vårvärmen ånyo 

 bringar dem i verksamhet. 



Ehuru igelkottarna synas vara ganska klumpiga och tröga 

 djur, förmå de likväl att fånga råttor, fältmöss och andra snabba 

 smådjur. Vid minsta fara rulla cle sig tillsammans som ett 

 klot med åt alla sidor utspärrade taggar och trotsa i denna 

 ställning hvarje angrepp af sina fiender. 



Hos oss förekommer blott en enda art till detta slägte och 



— 



denna är: 



