ROFDJUR. 



119 



Harar och mindre djur uppäter han vanligen med hull och 

 hår; men gifves det rik tillgång på sådant byte, förtär han 

 äfven deraf blott de ädlare delarna. 



Om vintern varseblifver man icke så sällan att loen i snön 

 nedgräft fångade harar, hvilka han ej orkat förtära, men om 

 sommaren då marken är hård, torde någon nedgräfning af bytet 

 ej ega rum, emedan han derigenom alltför mycket skulle nöta 

 sina klor, som utgöra ett af hans förnämsta vapen och om hvilka 

 han alltid synes vara mycket aktsam. 



Misslyckas loen vid sitt försök att fånga ett djur, förföljer 

 han det icke vidare, utan går antingen helt skamflat sin väg för 

 att upptäcka ett nytt byte, eller också lägger han sig ånyo på 

 lur för att möjligen komma i tillfälle att förnya försöket. 



Stark hunger drifver loen någon gång ända fram till går- 

 darna och han kan då stundom blifva så närgången att 

 han intränger i fårhusen och anställer stor förödelse bland 

 fåren. Skulle han vid sådana tillfällen finna utgången stängd 

 för sig, tappar han helt och hållet modet och rör icke vidare 

 ett enda får. 



I brist på lefvande byte, går loen äfven på åtel, men en- 

 dast så länge köttet är färskt. I sådant fall plägar han icke 

 allenast infinna sig om natten, utan äfven mången gång midt 

 på dagen, och visar då stundom så liten försigtighet att han till 

 och med snart återkommer, äfven om han blifvit derifrån bort- 

 skrämd. 



Om dagen håller han sig merändels i stillhet, såvida han 

 ej uppskrämmes eller stark hunger tvingar honom att söka sig 

 föda. Han hvilar vanligen på något upphöjdt ställe, en större 

 sten eller utskjutande berghäll och dylikt, för att hafva fri ut- 

 sigt i händelse något rof skulle nalkas eller någon fara vara 

 förhanden; men ofta gömmer han sig äfven i någon bergsklyfta 

 eller under stenar och rothvalf. 



Loarna para sig i slutet af Februari månad och honorna 

 föda efter 9 veckors drägtighet i något bergsgryt eller under 

 trädrötter 2 k 3 ungar. Dessa, som äro blinda i 9 dygn, ligga 

 icke länge uti boet, utan åtfölja snart modren och förblifva i 

 hennes sällskap ända till följande vår, då parningstiden börjar. 



