ROFDJUR. 



131 



försigtighet och varsamhet pläga närma sig. Åfven har man 

 icke så få exempel på att den starkare vargen vid häftig hunger 

 angripit och uppätit den svagare eller sårade kamraten, och att 

 han då icke heller skonat de andra rofdjuren. Till och med 

 björnen och loen gå ej säkra för en mängd hungriga vargar. 

 Man har flera exempel på att dessa djur vid dylika anfall fått 

 duka under. 



Vargen behöfver vanligen ett ganska ansenligt mål för att 

 blifva mätt. Han tillgriper derföre helst större djur, såsom tam- 

 boskap, får, svin, äfvensom elgar, renar, rådjur o. s. v. 

 Men i brist deraf håller han äfven tillgodo med det mindre ville- 

 brådet, såsom harar, fogel och dylikt. 



Då vargen skall fånga ett djur, söker han att smygande 

 lura sig på detsamma för att sedermera med några väldiga 

 språng komma det inpå lifvet. Lyckas han ej att genast gripa 

 sitt byte, förföljer han det alltid, för att om möjligt upphinna 

 detsamma. Aro flera vargar tillsammans plägar vanligen en af 

 dem följa spåren och de öfriga på omvägar söka att genskjuta 

 det flyende djuret. Hästar och andra större djur drifva de ofta 

 ut i något djupt kärr eller mosse, för att så mycket säkrare 

 få dem i sitt våld. 



Vargen anfaller vanligen sitt byte vid strupen. Större djur, 

 som han på detta sätt angripit, släpa honom ofta med sig ända 

 till dess att de sjelfva af matthet och blodförlust störta till 

 marken. Sedan detta inträffat, plägar han först förtära deras 

 ädlare, blodfullare delar; men derefter får äfven en god del af 

 det öfriga gå samma väg, till dess han blifver mätt. Åter- 

 stoden gömmer han tills hungern ånyo tager ut sin rätt. Afven 

 då han finner sig mindre säker och icke tror sig ostördt kunna 

 förtära sitt byte, der han fångat detsamma, bortbär han det 

 merändels till något busksnår i närheten. 



Han har en ganska ansenlig styrka. Med ett får i gapet 

 springer han utan möda, 



Då tillfälle yppar sig, dödar vargen, i likhet med loen, en 

 hel mängd djur, det ena efter det andra, innan han gifver sig tid 

 att på allvar börja sin måltid. Endast då han är mycket ut- 

 svulten, stillar han sin hunger med det först fällda djurets blod, 



