140 



ROFDJUll. 



Hunden har långt före den historiska tiden varit männi- 

 skans trogne följeslagare och hans egen historia är af denna an- 

 ledning insvept i ett dunkel, som troligen aldrig tillfyllest skall 

 kunna genomträngas af naturforskningens ljus. Också har äfven 

 den frågan hvarifrån hushunden härstammar länge utgjort ett 

 ämne för en mycket ifrig diskussion bland naturforskarna, utan 

 att ännu tillfredsställande hafva blifvit besvarad. Några hafva 

 uttalat den åsigten att vargen, schakalen eller räfven skulle 

 vara hundens stamföräldrar, andra att en ursprungligen vild 

 stamart förefunnits, som af instinkt sällat sig till menniskan, 

 och som hon redan vid sitt första uppträdande af behof till- 

 egnat sig, och åter andra vilja antaga, att flera ursprungliga 

 hundarter förekommit, hvilka sedermera efter domesticeringen 

 genom parning sinsemellan eller med andra arter af sitt slägte 

 frambringat de otaliga hundracerna. 



1. En märkvärdig omständighet, säger Prof. Blasius, som man 

 härvid i främsta rummet icke far förbise är, att nästan allestädes, 

 hvarest inga representanter af vargarnes grupp i vikit tillstånd före- 

 komma, inga hundar heller finnas. Ritter gör oss uppmärksamma 

 pä, och det har äfven blifvit bestyrkt af andra forskare, att i hela 

 Ostindien icke finnas några hundar och att till och med i alla tro- 

 piska länder öster om Bengalen, uti Ostindien och på omkring- 

 liggande öar icke engång en enda art af hela hundslägtet blifvit 

 anträffad. Härutaf visar det sig således att hundens utbredning 

 står i ett närmare samband med de vilda vargarternas, och man har 

 äfven gjort den intressanta iakttagelsen, att hundarna mångenstädes, 

 der de förekomma, icke allenast närma sig de i samma land inhemska 

 vargarterna i afseende på kraniets byggnad, utan att de dessutom, om 

 de någongång öfvergå i ett förvildadt tillstånd, äfven småningom i 

 afseende på sitt yttre antaga en öfverraskande likhet med desamma. 

 Detta gäller icke blott med hänsyn till färgen, utan äfven med af- 

 seende på hela kroppsgestalten, hårbeklädnaden, de upprätta, spet- 

 siga öronen o. s. v. 



Redan Olivier anmärkte, att hundarna i närheten af Con- 

 stantinopel liknade schakalerna. I sydliga och ostliga delarna af 

 llyssland gifves det äfven, såsom redan förut blifvit omtaladt, till 

 hälften förvildade hundar, hvilka i stora, tallösa flockar löpa om- 

 kring och, såväl i afseende på färgen, som kroppens gestalt och 

 öronens form vanligen hafva en förvillande likhet med schakalerna. 



Det är redan omtala};, att bastarder af hundar och vargar före- 

 komma; dylika äro heller icke sällsynta af hundar och schakaler, 



