ROFDJUR. 



141 



och man påstår sig till och med hafva exempel på bastarder, upp- 

 komna genom hundens och räfvens parning. 



Skulle man nu efter dessa antydningar, anmärker vidare Prof. 

 Blasius, vilja göra sig den frågan, huruvida hunden, liksom vargen, 

 schakalen och räfven, är en skild och sjelfständig art, så vore det 

 i sanning svårt att derpå gifva ett jakande svar. Intet enda i vildt 

 tillstånd förekommande djur visar i afseende på den absoluta kropps- 

 storleken, kraniets form och den allmänna kroppsbyggnaden sådana 

 betydande olikheter som hundarna. Afven ibland de öfriga hus- 

 djuren, hästen, oxen, fåret och svinet, hos hvilka man måste an- 

 taga, att arten, ehuru den genom domesticeringen visserligen under- 

 gått någon förändring, dock ännu i och för sig bevaras oförfalskad, 

 kan man icke uppvisa sådana motsatser. Men likväl kan man dock 

 svårligen biträda deras åsigt, som antaga flera ursprungliga stam- 

 arter. Det synes förhålla sig på samma sätt med de särskilda hund- 

 racerna, som med de olika menniskostammarna, att man icke annat 

 än vilkorligt ibland desamma kan fastställa några bestämda art- 

 skilnader. Här föreligger sålunda uppenbarligen ett faktum, som 

 icke går parallelt med de förhållanden, som man eljest blilver varse 

 i naturen eller som uppstå under kulturens inflytande. 



Att man icke kan tala om en stamart för hunden i samma 

 bemärkelse som för hästen, fåret och andra tamdjur, bör livar och 

 en lätt kunna inse; ty ehuru, såsom redan blifvit nämndt, det icke 

 finnes någon enda vild djurart, hvilken i tamt tillstånd har att 

 framvisa så mångfaldigt olika former som hunden, så finnes det, 

 om man än förbiser alla oväsendtligheter och af kulturen beroende 

 förhållanden, i hela naturen heller intet djur, som helt och 

 hållet öfverensstämmer med honom. Men, oaktadt detta, kan 

 man dock icke heller biträda deras åsigt, som anse, att stam- 

 men för ett sådant djur skulle hafva funnits, ehuru den nu- 

 mera öfver hela jorden är utdöd. Om man härvid blott tager 

 den omständigheten i betraktande, att utrotandet af de i för- 

 vildadt tillstånd i olika delar af jorden förekommande hundarna 

 numera är nästan en omöjlighet, så skall man äfven lätt förstå 

 huru betydligt svårare det skulle hafva varit att redan tidigt å alla 

 orter utrota den ursprungligen vilda stamarten; ty att en sådan 

 ännu i våra dagar oupptäckt eller förbisedd skulle någonstädes 

 finnas, har man föga skäl att antaga. 



Så länge man derföre på naturforskningens område vill söka 

 svaret på denna fråga, så blifver det helt visst ingen annan ut- 

 väg, än att biträda den åsigt, som Pallas redan hyste, nemligen 

 att hushundens ursprung är att söka i domesticeringen och par- 

 ningen mellan de i de särskilda länderna ursprungligen förekom- 

 mande vargarterna. 



