ROFDJUR. 



143 



vida mera bestämdt för en specifik söndring, än de fruktbara ba- 

 starderna för en sammanföring, ocli att naturen sjelf föröfrigt satt 

 en viss gräns för den fruktbara bastardafveln genom den fysiska 

 omöjligheten af parning emellan de största ocli de minsta hund- 

 racerna, samt slutligen att spår till en ömsesidig antipatin icke 

 saknas bland dessa djur, i det att de små hundarna ofta gömma 

 sig darrande af fruktan och qvidande af ängslan för jättarna i sitt 

 slägte. Dessutom torde man äfven, oaktadt vissa gemensamma 

 drag i fysionomien, böra tillerkänna olikheterna i några racers na- 

 turell, lefnadssätt och stämma en icke ovigtig betydelse såsom art- 

 skillnader. Dingo och Puna-herdehunden hafva lika mycken veder- 

 vilja mot de europeiska hundracerna, som dessa hafva mot vargar 

 och räfvar. Den grönländska hunden närer sig nästan uteslutande 

 af hafsdjurens kött och späck, Söderhafsöarnas hund företrädesvis 

 af vegetabilier och många af våra slagtarhundar nästan endast utaf 

 affall från slagtarbodarna. Slutligen må man äfven här taga i be- 

 traktande att ombytlighet i former och andra habituela olikheter, 

 som man så ofta är i tillfälle att iakttaga bland våra husdjur, äfven 

 hafva sina gränser. Genom kultur och uppfostran kunna icke racer 

 eller bastarder frambringas med en tå mer eller mindre, med eller 

 utan simhud emellan tårna eller med betydligare olikheter i 

 kraniets form. Dessa äro utan tvifvel skapelsens bestämda ur- 

 former. Men att, detta oaktadt, närmare fastställa arter, från 

 hvilka de talrika hundracerna äro utgångna, är heller icke möjligt, 

 emedan ännu icke livarken de särskilda hundracernas anatomi är 

 tillfyllest bekant, ej heller några direkta och tillfyllestgörande under- 

 sökningar rörande cle genom croisering uppkomna förändringarna i 

 skelettets delar blifvit gjorda, och livad de särskilda hundracernas 

 historia beträffar, så är den ännu, såsom ofvan blifvit antydt, höljd 

 i ett alltför ogenomträngligt dunkel för att kunna lemna någon 

 ledning vid utredandet af denna fråga. 



Genom dessa betraktelser anser Giebel, i likhet med flera 

 andra zoologer, att frågan, från hvilken vild art af detta slägte 

 hushunden såsom bastard härstammar, eller från hvilken han är en 

 tamd och uppfostrad afkomling, af sig sjelf bör förfalla. Äfven 

 forskningen efter den förmenta stamartens ursprungliga fädernes- 

 land anser han af samma skäl blifva alldeles fruktlös. Likasom 

 Inkahunden och den karaibiska hunden såsom skilda arter ursprung- 

 ligen hafva tillhört södra och mellersta Amerika, likaså synes honom 

 äfven Nordamerika kunna hafva haft sina egna hundarter, och lika- 

 som Dingo ursprungligen har tillhört Nya Holland, likaså kunde 

 ju äfven, enligt hans förmenande, det ostliga halfklotets öfriga 

 veiidsdelar hafva haft sina särskilda stamarter för de mest karak- 

 teristiska hundracerna. 



