Ev O FD J UR 



145 



Hunden vistas gerna i menniskans sällskap. Han tycker 

 om måttlig värme, men köld och hetta äro för honom deremot 

 obehagliga och ofta till och med skadliga. 



Ehuru han håller tillgodo med nästan allt, som menniskan 

 begagnar till sin föda, synes dock kött vara hans mest om- 

 tyckta och naturligaste spis, och han förtär detsamma bade 

 färskt och sedan det börjat öfvergå i förruttnelse. Många 

 hundar äta dock icke köttet af rofdjur och flere slag af fogel. 

 Fisk och ben jemte flera andra djuriska beståndsdelar förtära 

 äfven hundarna, och mjölk är för dem en god dryck. Gräs 

 äta de endast för att deraf få kräkas eller purgera. Vatten 

 måste de alltid hafva för att blifva vid god hälsa. 



I likhet med de flesta andra husdjur har icke hunden 

 någon bestämd tid för sin fortplantning; ty, ehuru parnings- 

 eller löptiden i de flesta fall infaller vårtiden, ser man dock 

 dessutom ofta löpska tikar såväl om sommaren, som om hösten. 

 Vanligen inträffar dock, att en hynda, som parat sig om våren 

 och sedermera sjelf fått uppföda sina ungar, icke derefter under 

 året blifver löpsk, hvarken på sommaren eller hösten. Parnings- 

 tiden varar omkring 10 — 14 dagar. Nio veckor derefter föder 

 hyndan 3 — 8 — 15, sällan flera eller färre, valpar, hvilka äro 

 blinda uti 9 — 14 dygn. Hon värdar dem med stor ömhet och 

 bär bort dem i munnen från ett ställe till ett annat, då deras 

 säkerhet eller beqvämlighet så fordrar. Längre än 8 å 9 veckor 

 pläga ungarna icke dia modren; sedan vänja de sig småningom 

 vid annan föda. Ett år gammal har hunden redan utvuxit till 

 en sådan storlek att han kan fortplanta sig, men är dock i all- 

 mänhet icke fullt utbildad förr än han uppnått en ålder af 2 

 å 3 år. Hans lifstid varar omkring 15 å 20 år. 



Hundens läte är olika. Han morrar och skäller då han är 

 ond, gnäller och gnisslar da han är rädd eller något fattas 

 honom, tjuter då väderleken är dålig, då han hör musik 

 eller något annat starkt ljud och buller, äfvensom ofta vid 

 åsynen af månan samt skriker då han får stryk. 



Till hundens öfriga egenheter vilja vi endast anföra föl- 

 jande: att han, efter att hafva sprungit och blifvit uppvärmd, 

 andas med hängande tunga i korta, hastiga andetag; att han 



Zool. 1. Däggdjur. 10 



