146 



ROFDJUR. 



först går ett eller flera gånger omkring det ställe, der han vill 

 lägga sig; att han drömmande morrar och skäller under söm- 

 nen; att han sällan springer rakt fram, utan, meränclels för att 

 nosa och vädra på allting, löper i alla möjliga riktningar och 

 krumbugter; att han (hannen) oftast med upplyftadt bakben 

 kastar sin urin; att han sätter sin spillning på någon sten, 

 tufva eller dylikt; att han såsom gammal får svag syn och 

 lider af gikt, samt slutligen att han, i likhet med flera af sina 

 samslägtingar, är underkastad en bland de rysligaste af alla 

 sjukdomar, nemligen rabies eller vattuskräck, som genom hans 

 bett kan öfverflyttas både på andra djur och på menniskor. 



Hundens spår likna vargens och räfvens. Se vidare derom 

 vid dessa sednare djurarter. 



Skinnet af vissa hundslag begagnas till pelsverk. Köttet 

 ätes icke hos oss. 



2: dra Gruppen. Räfvar (Vulpes). Pupillen i ögat af- 

 lång och något snedt ställd. Ofra roftandens häl 

 bildar en uppstående knöl eller spets. Näsbenen 

 sträcka sig icke så långt inåt pannan som öfver- 

 käksbenen *). Svansen längre än halfva kropps- 

 längden. 



3. Vanliga Eäfven eller Skogsräfven (Canis Vulpes Linn.). 



Utsidan af de tillspetsade öronen samt framsidan af underbenen 

 svarta; fotsidornas trampknölar nakna; kraniet framom pann- 

 benets spetsiga flikar föga insänkt; näsbenen nära jemnsrnala. — 

 Längd omkr. 2 fot 6 tum. 



Räfven har i proportion både större och bredare hufvud 

 än hunden samt längre och spetsigare, med talrikare morrhår 

 försedd nos. Öronen trekantiga, spetsiga och upprättstående ; 

 på inre sidan i midten nästan nakna, eljest tätt hårbe växta. 

 Svansen, nära 2 fot lång, är rundtomkring långhårig och har 

 nära roten en liten med sträfva hår beväxt körtelbildning, 

 violkörteln, som afsöndrar en klibbig, af violrot luktande materia. 



*) Hos fjellräfven sträcka sig dock näsbenen ungefär lika långt inåt pannan 

 som öfverkäksbenen. 



