EOF DJUR. 



147 



Fig. 



Fallen är lång, tät och mjuk. Dock äro 

 håren på nosen och fötterna kortare och 

 mera tilltryckta. Klorna bruna eller stun- 

 dom hvitaktiga, något hoptryckta. Färgen 

 är omvexlande. Hos den vanligast före- 

 kommande räfven äro, i vinterdrägt, de 

 öfra kroppsdelarna brungula; öfverläppen, 

 hakan, strupen, bringan och svanspetsen 

 hvita; bröstet gulbrunt; magen hvitaktig; 

 fram- och bakbenen mot spetsen på främre 

 sidan svarta. Sommardrägten är orenare 

 och, såsom vanligen är förhållandet hos 

 rofdjuren, ganska ful. 



1. Som författaren ofta hört jägare 

 draga i tvifvel violkörtelns tillvaro hos räfven, 

 så torde det icke sakna intresse att veta huru 

 härmed i verkligheten förhåller sig. Vi göra oss derföre ett nöje 

 att här kunna lemna ett utdrag ur en afliandling, »Om en egen 

 körtelbildning hos några arter af slägtet Canis», af vår berömde 

 anatom Prof. Anders Eetzius. 



»Ungef ärligen en tvärhand från svansroten synes på ryggsidan 

 af den yfviga svansbeklädnaden ett mörkare ställe, hos en del indi- 

 vider en nästan svart fläck. Undersöker man denna närmare, så 

 finnas håren i densamma glesare och olika med dem i omkretsen. 



Skogsrafvens kranium: a, 

 öfverkäkbenet; — b, näs- 

 benen. 



