152 



ROFDJUR. 



som räfvens listig-a fysionomi sticka fram. De högburna öronen 

 klippa hit oeli dit, för att uppfånga hvarje aldrig sä svagt ljud. 

 Han tycker sig säker och nu synes redan ena foten, likväl ännu i 

 beredskap att göra en hastig vändning, om så skulle behöfvas. 

 Intet ljud höres, om icke taltrastens och koltrastens melodiska 

 sång, eller ock har den sednare observerat skälmen och öser floder 

 af skällsord öfver honom. Mickel, såsom många af lians gelikar, 

 ignorerar dem; på sin höjd uppkommer den tanken hos honom: 

 »ja, om jag hade dig, nog skulle jag täppa munnen på dig». Kol- 

 trasten är dock en slug fogel och håller sig jemt så högt öfver 

 honom uti tallens eller granens qvistar, att han ej ens med ett 

 störtsprång kan nå denne. När han med skefva ögon sneglat en 

 stund på bespottaren synes hela hans figur. Han har nu framträdt 

 på skogsvägen och hans rörliga näsa söker betänksamt utröna, om 

 någon som kunde bringa honom i fara passerat hans stråt. Nu 

 tyckes hvarje tvifvel häfdt; han börjar sätta sig i lunk, går tio ä 

 femton steg och stannar åter; ty han har framför sig en jordhög, 

 en nedhängande eller afbruten gren eller något dylikt, vid eller på 

 vägen. Allt skall noga undersökas. Då kommer en torndyfvel fly- 

 gande och surrar förbi hans öron; han tar ett hopp, som skulle 

 göra stor heder åt en voltigör, och behagligt för hans öron krasar 

 nu det arma kräket mellan hans tänder. Då höres på afstånd rapp- 

 hönans skärrande liite, och i samma ögonblick sänkes mickels kropp, 

 sä att han står hälften högre än förut. Han darrar af begär och 

 smyger nu åstad såsom en snigel, långsamt och försigtigt, ljudlöst 

 såsom hans skugga, hvilken månan afbildar jemte honom på marken. 

 Dock, se, rapphönstuppen ändrar plats och aflägsnar sig under högt 

 skrik. Skamflat böjer mickel sig nu och funderar, huru han en 

 annan gång skall bete sig än mera fiffigt. 



Smygandet efter rapphönan har fört honom ut på fria fältet, 

 och nu, då han kan se vida omkring sig är han fullkomligt lngn 

 och sorglös. Snart hör hans öra det fina pipandet af en åkerråtta 

 eller näbbmus. Återigen smyger han och är snart der, hvarest åker- 

 råttan finnes; återigen ett hopp, men denna gången komma hans 

 framfötter i en nästan vibrerande rörelse; han gräfver upp jorden 

 med förvånande färdighet och ett, tu, tre, kniper han råttan. Ar 

 han icke mycket hungrig, leker han länge med henne, låter henne 

 springa och galopperar med högburen svans bredvid, men just som 

 hon skall krypa i något hål, har han redan fått fatt på henne igen, 

 och i nästa ögonblick är hon kastad flera alnar högt i luften, men 

 når ej marken vid sitt återfall mot jorden, ty han fångar henne 

 innan hon hunnit ned. Hvart tog han nu vägen? jo, se bara, han 

 har tryckt sig ned i stubben eller i den unga sädesbrodden ; hans 

 äfven i starkaste skymning förträffliga syn har på afstånd upptäckt 



