ROFDJUK. 



155 



upphört att dia. Omkommer under tiden modren, så fortsätter 

 den öfverlefvande hannen att ensam draga försorg om ungarna, 

 Då dessa blifvit 5 å 6 veckor gamla, gå de ut ur lyan och 

 man ser dem då ofta straxt utanför densamma lekande i sol- 

 baddet, dels med hvarandra, dels med något byte, vanligen en 

 lefvande råtta, som föräldrarne burit till dem. Märka de då 

 någon fara, skynda de åter pilsnabbt in i lyan, men visa sig 

 åter så snart de tro att faran är öfverstånden. Om föräl- 

 drarna äro länge borta och ungarna blifva hungriga, gifva de 

 sin längtan tillkänna genom ett svagt skällande. Varseblifva 

 föräldrarna att menniskor eller hundar besökt lyan under deras 

 frånvaro eller att någon fara eljest hotar densamma, skynda 

 de att föra bort ungarna och att åt sig och dem uppsöka en 

 säkrare bostad. Aro ungarna vid ett sådant tillfälle ännu helt 

 små, bortbäras de i munnen af de gamla. 



Vid 3 å 4 månaders ålder få- ungarna vanligen åtfölja för- 

 äldrarna på deras jagter och inöfvas då af dem i samma yrke. 

 De uppehålla sig vid den tiden understundom i sädesåkrar, 

 hvarest de äro väl skyddade. Pä senhösten öfvergifva de lyan 

 alldeles och familjens särskilda medlemmar få sedan livar och 

 en på sitt håll draga försorg om sitt uppehälle. 



Har räfven gjort en lycklig jagt och fångat mer än han 

 på en gång kan förtära, nedgräfver han det öfverblifna eller 

 förer det till sitt bo, för att sedermera vid tillfälle kunna till- 

 gripa detsamma. I närheten af sitt bo jagar han sällan, utan 

 hemtar vanligen sitt byte från annat håll. 



Räfvens läte är olika, I stark köld och i stormig väder- 

 lek om vintern, men isynnerhet under parningstiden, låter han 

 höra ett kort skällande, hvarvid 5 å 6 skall följa tätt efter 

 hvarandra och liksom i ett sammanhang samt slutas någongång 

 i ett oangenämt tjut. Sommartiden låta räfvarna deremot icke 

 höra ut af sig i annat fall än då de förlorat sina ungar eller 

 då de varna dem för någon fara, hvilket sker genom skällande. 

 Kommer räfven i trångmål, morrar han samt frambringar dess- 

 utom ett hest och egendomligt knorrande ljud. Ett sådant läte 

 gifver han äfven ofta ifrån sig i fångenskapen, då han önskar 



